Постанова
Іменем України
 
19 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 489/1958/14-ц
провадження № 61-13409св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Сірякова ОленаВікторівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 09 березня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В., Галущенка О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Сірякова О. В., про визнання заповіту недійсним. 
 
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка ОСОБА_4 
 
Після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1
 
Оскільки мати позивача ОСОБА_5, яка є рідною сестрою спадкодавця ОСОБА_4, померла ІНФОРМАЦІЯ_2, інших родичів спадкодавець не має, то ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_4 за правом представлення.  
 
27 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Другої миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, та дізнався, що його тітка ОСОБА_4 23 лютого 2010 року склала нотаріально посвідчений заповіт на ім'я ОСОБА_2, яким заповіла йому все належне їй на день смерті майно.  
 
Оскільки ОСОБА_4 мала психічне захворювання, перебувала на обліку у психіатричній лікарні, не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними, позивач просив визнати недійсним заповіт, складений нею 23 лютого 2010 року на ім'я ОСОБА_2 
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 серпня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у позові. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що комісія експертів-психіатрів Херсонської обласної психіатричної лікарні провела посмертну судово-психіатричну експертизу, за результатами якої 28 травня 2015 року складено висновок, відповідно до якого ОСОБА_4 на час складання заповіту страждала органічним захворюванням головного мозку судинного ґенезу без ознак психозу та слабоумства, однак розуміла значення своїх дій та могла керувати ними. Визнавши такий висновок належним доказом у справі, суд відмовив ОСОБА_1 у позові.
 
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 09 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 серпня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 23 лютого 2010 року на ім'я ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського місткого нотаріального округу Сіряковою О. В. за реєстраційним номером 255. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що у справі проведено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, яка ґрунтується на більшій кількості досліджуваних медичних документів, що стосуються психічного стану ОСОБА_4, а тому висновок Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології від 08 вересня 2016 року № 24 є більш повним, обґрунтованим та таким, що відповідає положенням статті 66 ЦПК України 2004 року. Відповідно до цього висновку ОСОБА_4 у момент складання заповіту 23 лютого 2010 року мала тяжкий психічний розлад у формі мультиінфарктної деменції та була нездатна усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Врахувавши наведене, апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яким задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що скасовуючи правильне, законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд здійснив переоцінку доказів та безпідставно збирав нові докази. Призначивши повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, апеляційний суд порушив частини першу та другу статті 303 ЦПК України 2004 року щодо перегляду рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Ленінського районного суду м. Миколаєва. 
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначав, що судом першої інстанції було порушено право позивача заявити клопотання про призначення повторної експертизи та розглянуто справу за відсутності позивача. Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, усунув зазначені порушення норм процесуального права і призначив повторну посмертну судово-психіатричну експертизу. Крім того, відмовляючи ОСОБА_2 у призначенні посмертної судово-психіатричної експертизи втретє, апеляційний суд правомірно виходив із того, що відповідач не навів мотивів для призначення такої експертизи.  
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга  не підлягає задоволенню.
 
Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судами встановлено, що 23 лютого 2010 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_2 усе належне їй на час смерті майно. Цей заповіт посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О. В., про що у реєстрі вчинення нотаріальних дій внесено запис № 255. 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, у зв'язку із чим відкрилась спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1
 
21 лютого 2014 року ОСОБА_2 як спадкоємець за заповітом подав до Другої миколаївської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після ОСОБА_4
 
27 лютого 2017 року ОСОБА_1 - спадкоємець ОСОБА_4 за законом за правом представлення, подав до Другої миколаївської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. 
 
Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Відповідно до пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний  розлад,  нервове потрясіння тощо).
 
Таким чином, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року.
 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 червня 2014 року за клопотанням позивача у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Комунальному закладу «Херсонська обласна психіатрична лікарня». 
 
Згідно із висновком судово-психіатричної експертизи Комунального закладу «Херсонська обласна психіатрична лікарня» від 28 травня 2015 року № 296 ОСОБА_4 страждала органічним захворюванням головного мозку судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, ускладнена перенесеним гострим порушенням мозкового кровообігу) без ознак психозу та слабоумства. На час складання заповіту 23 лютого 2010 року розуміла значення своїх дій та могла керувати ними (а. с. 88 - 102, том 1). 
 
Статтею 303 ЦПК України 2004 року визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.
Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.
 
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 303 ЦПК України 2004 року суддя-доповідач протягом десяти днів з дня отримання справи за клопотанням сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача.
 
Пунктом 4 статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
 
Відповідно до частини другої статті 150 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
 
Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв'язку з цим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи.
 
Згідно із роз'ясненнями, що містяться у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб. В ухвалі (постанові) про призначення повторної експертизи зазначаються обставини, які викликають сумніви у правильності попереднього висновку експерта. Проведення повторної експертизи може бути доручено тільки іншому експертові.
 
Оскільки суд апеляційної інстанції, досліджуючи висновок Комунального закладу  «Херсонська обласна психіатрична лікарня» від 28 травня 2015 року № 296 у сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами, дійшов висновку про те, що він є неповним та сумнівним, то ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 02 грудня 2015 року було призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної та судової психіатрії і наркології Міністерства охорони здоров'я України. 
 
Згідно із висновком судово-психіатричного експерта Українського науково-дослідного інституту соціальної та судової психіатрії і наркології Міністерства охорони здоров'я України від 08 вересня 2016 року № 24 ОСОБА_4 у момент складання заповіту 23 лютого 2010 року виявляла тяжкий психічний розлад у формі мультиінфарктної деменції та за своїм психічним станом була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а. с. 2 - 10, том 2). 
 
Отже, апеляційний суд на виконання вимог статті 303 ЦПК України 2004 року, належним чином перевіривши доводи апеляційної скарги та наявні в матеріалах справи докази, встановивши суперечливість висновків, викладених у висновку судово-психіатричної експертизи Комунального закладу  «Херсонська обласна психіатрична лікарня» від 28 травня 2015 року № 296, правомірно призначив у справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу. 
 
Не погоджуючись із висновком судово-психіатричної експертизи Комунального закладу  «Херсонська обласна психіатрична лікарня» від 28 травня 2015 року № 296, ОСОБА_2 заявив клопотання про проведення ще однієї посмертної судово-психіатричної експертизи. Відмовляючи у задоволенні цього клопотання відповідача, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що повторну експертизу у цій справі вже проведено. Висновок повторної посмертної судово-психіатричної експертизи ґрунтується на більшій кількості досліджуваних медичних документів, які стосуються психічного стану ОСОБА_4, а тому є більш повним, логічним та обґрунтованим. Сама по собі незгода відповідача з висновком експертів має суб'єктивний характер та не тягне правових наслідків. 
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду постановлено відповідно до вимог норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та не дають підстав для його скасування. 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 09 березня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                                Б. І. Гулько

                                                                                                           Є. В. Синельников 

                                                                                                           С. Ф. Хопта 

                                                                                                           Ю. В. Черняк