Постанова
Іменем України
22 грудня 2018 року 
м. Київ
справа № 758/8465/16-ц
провадження № 61-16486св18
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
ОлійникА. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Усика Г. І.,
учасники справи:
 
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
відповідач - ОСОБА_4, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2017 року у складі судді Поливач Л. Д.,  
ВСТАНОВИВ:
У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»(далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом  до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.
Позов мотивовано тим, що відповідач не виконує зобов'язання за кредитним договором від 01 квітня 2008 року. Станом на 31 березня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 17452,40 грн. 
Рішенням Подільського районного сулу м. Києва від 28 вересня 2016 року у позові відмовлено.
Непогоджуючись із рішення суду, позивачем 17 жовтня 2016 року подано апеляційну скаргу на вступну та резолютивну частини рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» повернено заявнику у зв'язку з не усуненням недоліків, відповідно до ухвали суду у встановлений строк.
У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк».
27 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк».
У травні 2017 року відповідачем подано заперечення на касаційну скаргу.
У квітня 2018 року  справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу, мотивовано тим, що 24 жовтня 2017 року на адресу суду апеляційної інстанції направлено пояснення до апеляційної скарги банку на рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року і у цих поясненнях банк обґрунтовано виклав свою позицію щодо незгоди з оскарженим рішенням суду. Судом апеляційної інстанції не враховано, що банк вимушений оскаржити рішення без повної аргументації, оскільки місцевий суд не видав копію рішення суду. Суд апеляційної інстанції повернув апеляційну скаргу без врахування норм частини першої статті 300 ЦПК України та без врахування наявних пояснень банку по суті апеляційної скарги. 
Заперечення мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції законно та обгрунтовано повернуто апеляційну скаргу позивачу. Оскільки ним не виконані вимоги ухвали Апеляційного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року.  
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваної судової ухвали, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
Із матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до апеляційного суду з апеляційною скаргою на вступну та резолютивну частини рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року,у якій просило скасувати вказане рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для оформлення апеляційної скарги відповідно до вимог статті 295 ЦПК України 2004 року та подання її до суду апеляційної інстанції у новій редакції з копіями та доданими письмовими матеріалами відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі. Надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали суду.
Постановляючи ухвалу про повернення апеляційної скарги заявника, апеляційний суд виходив з того, що особа, яка подала апеляційну скаргу, станом на 24 січня 2017 року не усунула її недоліки, протягом визначено судом строку. 
Постановляючи ухвалу про визнання неподаною та повернення апеляційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк», суд виходив з того, що 27 грудня 2016 року уповноваженою особою банка отримано ухвалу суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без руху. З огляду на те, що на час постановлення ухвали про визнання неподаною та повернення апеляційної скарги 24 січня 2017 року заявником не усунуто її недоліки.  З клопотанням про продовження визначеного судом строку для усунення недоліків заявник до суду апеляційної інстанції не звертався, суд визнав апеляційну скаргу неподаною.
Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, зокрема, на         72 аркуші справи є супровідний лист Апеляційного суду міста Києва про надіслання копії ухвали Апеляційного суду міста Києва  від 05 грудня       2016 року про залишення апеляційної скарги без руху, на 73 аркуші справи - повідомлення про вручення поштового відправлення ПАТ КБ «Приватбанк» 27 грудня 2016 року.
Перевіряючи доводи  касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.
Згідно зі статтею 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Реалізація права на оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України) здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції у порядку, встановленому цивільним процесуальним законом.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеження, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду,  мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21 грудня 2010 року).
Доводи касаційної скарги що 24 жовтня 2017 року, що на адресу суду апеляційної інстанції ПАТ КБ «Приватбанк» направлялись пояснення до апеляційної скарги і у цих поясненнях обґрунтовано викладено позицію щодо незгоди з оскарженим рішенням не підтверджуються матеріалами справи. ПАТ КБ «Приватбанк» не надано підтвердження направлення на адресу суду апеляційної інстанції апеляційної скаргиу новій редакції з копіями та доданими письмовими матеріалами відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі, на виконання ухвали суду. Тому відсутні підстави вважати, що апеляційний суд порушив право заявника на справедливий суд, а також на оскарження судового рішення, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на зазначене, ухвала Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2017 року відповідає вимогам цивільного процесуального Закону, доводи касаційної скарги є необґрунтованими, тому Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2017 рокузалишити      без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            А. С. Олійник
 
                                                                                                                        В.О. Кузнєцов
 
                                                                                                                        Г.І. Усик