Постанова                                            
Іменем України                                                             
 
06 лютого 2019 року
м. Київ
 
справа № 646/6161/16-ц
провадження № 61-4269св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6,
треті особи: ОСОБА_7, Центр надання адміністративних послуг Червонозаводського району м. Харкова, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова у складі судді Журавель В. А. від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Кіся П. В., Бровченка І. О., Кружиліної О. А., від 13 грудня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до            ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_4, Центр надання адміністративних послуг Червонозаводського району м. Харкова, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку.
 
Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 19 грудня 2003 року. У вказаній квартирі проживають та зареєстровані: ОСОБА_4 - син, ОСОБА_5 - колишня невістка та їхня дитина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Указував на те, що у 2007 році за його усної згоди у квартирі зареєстрована ОСОБА_5, а у 2008 році - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.   
Позивач зазначав, що проживання вказаних осіб у належній йому квартирі порушує його права як власника, перешкоджає йому проживати у спірній квартирі. 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просив усунути перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з усіма особами, що проживають разом з ними, із вказаної квартири та зняти їх з реєстраційного обліку.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 червня 2017 року  у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зі згоди позивача у передбаченому законом порядку набула право користування спірним житловим приміщенням без обмеження у часі, що позивач не довів порушення ОСОБА_5 та її сином (онуком позивача) права володіння, користування та розпорядження квартирою.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відповідач та малолітня дитина на законних підставах, зі згоди власника, вселилась у спірну квартиру як члени сім'ї сина власника, зареєструвались у встановленому законом порядку, а тому вони набули право користування спірним житловим приміщенням. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У січні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, що подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, не врахували, що він надав дозвіл на тимчасове проживання у квартирі ОСОБА_5, при цьому не надавав письмової згоди на проживання відповідачів у квартирі.
Також суди не врахували, що він та його дружина є особами похилого віку, спірна квартира придбавалась з метою їх переїзду для постійного місця проживання у м. Харків, однак у зв'язку з проживанням відповідача у спірній квартирі, він як власник квартири позбавлений можливості користуватись своєю власністю та позбавлений права проживати у                              квартирі. 
Крім того, відповідач не є членом сім'ї власника квартири, оскільки відсутні підстави вважати її такою, що постійно проживала разом із власником та вела з ним спільне господарство, так як з моменту вселення відповідача до спірної квартири він не проживав у вказаній квартирі.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У квітні 2018 року ОСОБА_5 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, оскільки суди дійшли правильного висновку про те, що вона та дитини у встановленому законом порядку набули право проживання у спірній квартирі, а тому відсутні підстави для їх виселення. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
У справі, що переглядається, установлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 19 грудня 2003 року ОСОБА_4 є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею        61,2 кв. м.
 
Відповідно до довідки КП «Жилкомсервіс» Дільниця № 59 у спірній квартирі зареєстровані: з 21 січня 2004 року ОСОБА_4 - син власника спірної квартири, з 14 березня 2007 року ОСОБА_5 - його колишня дружина та з 30 вересня 2011 року їх малолітній син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.
 
Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано у липні 2012 року, місце проживання малолітньої дитини було визначено разом з матір'ю ОСОБА_5
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України           від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.
 
Приписами статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
 
Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій  статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
 
Тобто, положеннями частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР передбачено збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.
 
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
 
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
 
Частиною другою статті 64 ЖК Української РСР визначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
 
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просив виселити зі спірної квартири колишню невістку та свого малолітнього онука, ІНФОРМАЦІЯ_1.
 
Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
Згідно зі статтею 27 Конвенції про права дитини визнано право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
 
Діти, які не є власниками майна, що належить на праві власності їх батькам, набувають права користування таким майном в силу прямого припису Закону (статті 3, 176 СК України, стаття 405 ЦК України). При цьому дане право не залежить від фактичного стану сімейних відносин.
 
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.
 
Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
 
Статтею 9 ЖК Української визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Установивши, що відповідач та малолітня дитина на законних підставах, зі згоди власника, вселилися у спірну квартиру як члени сім'ї сина власника (наймача), їх місце проживання зареєстровано у встановленому законом порядку, а також враховуючи, що місце проживання малолітньої дитини визначено разом із матір'ю, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що відповідачі набули право користування житловим приміщенням, мають право на житло, а тому правильно відмовили у задоволенні позову про їх виселення.
 
Доводи ОСОБА_4 про те, що відповідачі перешкоджають йому користуватись спірною квартирою, висновків суду не спростовують, оскільки позивач не надав доказів на підтвердження того, що відповідачі обмежують його як власника у здійсненні права користування своїм майном та перешкоджають вселитись до спірної квартири, користуватись та розпоряджатись вказаною квартирою.
 
Також безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_5  не набула право користування спірною квартирою, а тому підлягає виселенню, з огляду на таке.
 
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня        2018 року у справі «Садов'як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
 
Верховний Суд, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, які підтверджено її матеріалами, погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про виселення, оскільки    ОСОБА_5 набула право користування житловим приміщенням, а позивач не надав доказів на підтвердження того, що відповідач чинить йому перешкоди у користування власністю, а задоволення вказаних вимог призведе до порушення права на житло ОСОБА_5, гарантованого статтею 8 Конвенції, оскільки іншого житла остання не має.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 червня      2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | О. В. Білоконь     Є. В. Синельников      С. Ф. Хопта     Ю. В. Черняк