ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року 
м. Київ

Справа №  924/778/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В.,  Мачульський Г.М.

За участю секретаря судового засідання  Суворкіної Ю.І.

розглянувши касаційну скаргу Державного підприємства "Укрриба"  на рішення Господарського Хмельницької області від 14.12.2017 (головуючий суддя:           Гладюк Ю.В., судді: Димбовський В.В., Муха М.Є.) та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 (головуючий суддя:                 Петухов М.Г., судді: Олексюк Г.Є., Філіпова Т.Л.)

за первісним позовом Державного підприємства "Укрриба"   
до Фізичної особи-підприємця Остап'юка Володимира Степановича
про стягнення 9 627,12 грн,  

та за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця Остап'юка Володимира Степановича
до Державного підприємства "Укрриба"   
про визнання недійсним договору зберігання державного майна № 26/15 від 14.07.2015, укладеного між ДП "Укрриба" та ФОП Остап'юком В.С. із додатковими угодами до нього, стягнення 54 000,00 грн,

За участю представників:
позивача за первісним позовом - не з'явився
відповідача за первісним позовом - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог і заперечень
1. 22.08.2017 до Господарського суду Хмельницької області надійшла  позовна Державного підприємства "Укрриба"  про стягнення з Фізичної особи-підприємця Остап'юка Володимира Степановича заборгованості по Договору зберігання державного майна №26/15 від 14.07.2015р. (із врахуванням додаткових угод до нього) за період березень-квітень 2017р. в сумі 9627 грн. 12 коп.
2. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач не виконував належним чином умови Договору зберігання державного майна №26/15 від 14.07.2015р., а саме порушив п. 8 Додаткової угоди до вищевказаного Договору в частині плати за користуванням майна, у зв'язку із чим у відповідача виникла заборгованість перед Державним підприємством "Укрриба". 
3. ФОП Остап’юк В.С. проти заявленого ДП „Укрриба" позову заперечив,  зазначивши, що договір зберігання державного майна від 14.07.2015р. №26/15, укладений між ДП „Укрриба" та ФОП Остап’юком В.С., та додаткові угоди до нього від 17.07.2015р., від 01.10.2016р., від 28.04.2017р. від 25.07.2017р.   є удаваними правочинами, укладеними з метою приховати відносини оренди.
4. 12.09.2017 Фізична особа-підприємець Остап’юк В.С. подав зустрічний позов про визнання недійсним Договору зберігання державного майна від 14.07.2015р. №26/15, Додаткових угод до нього від 17.07.2015р., від 01.10.2016р., від 28.04.2017р. від 25.07.2017р. та стягнення 54000 грн. внесеної зберігачем оплати по договору зберігання. 
5. Зустрічний позов, з посиланням на ч.1 ст. 215 та ч.2 ст. 235 ЦК України, мотивований тим, що на думку ФОП Остап’юка В.С. Договір зберігання державного майна від 14.07.2015р. №26/15 та Додаткові угоди до нього від 17.07.2015р., від 01.10.2016р., від 28.04.2017р. від 25.07.2017р. є удаваними правочинами, укладеними з метою приховати відносини оренди.
ФОП Остап’юк  В.С. вказує на порушення відповідачем ст.287 ГК України, ст. 5 Закону України „Про оренду державного та комунального майна, оскільки вважає, що орендодавцем по договорах оренди державного майна повинен виступати Фонд держмайна України. Також просить в порядку ст. 216 ЦК України застосувати двосторонню реституцію та стягнути із ДП „Укрриба" на користь ФОП Остап’юк В.С. кошти в сумі 54    000,00 грн., які сплачені останнім за користування майном по договору зберігання.                      
6. Заперечуючи проти зустрічних позовних вимог ДП „Укрриба"  посилається на чинність договору зберігання державного майна від 14.07.2015р. №26/15, укладеного між ДП „Укрриба" та ФОП Остап’юком В.С., та додаткових угод від 17.07.2015р., від 01.10.2016р., від 28.04.2017р. від 25.07.2017р., оскільки сторони мали на меті підписати саме договір зберігання, а не договір оренди, як зазначає відповідач. А при підписанні договору зберігання наявність додаткової згоди або погодження Фонду державного майна будь-яким нормативним актом не передбачено. Щодо плати за користування майна, яке передане на зберігання ФОП Остап’юк В.С., позивач за первісним позовом вказує, що чинне законодавство не забороняє зберігачу користуватись майном, якщо на це є згода поклажодавця (ст. 944 ЦК України). 
Позивач за первісним позовом також не погоджується із застосуванням до відповідача двосторонньої реституції за недійсним правочином в порядку ст.216 ЦК України, оскільки вважає, що по договору зберігання зобов'язання припиняються лише на майбутнє в силу закону (ч.3 ст. 207 ЦК України та п. 2.7 постанови Пленуму ВГСУ „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013р. №11). Оскільки відносини по договору зберігання фактично припинені з 25.07.2017р. і майно (гідротехнічні споруди) повернуті ДП „Укрриба" по акту приймання-передачі від 25.07.2017р., застосування двосторонньої реституції вважає неможливим, вимогу про стягнення 54000,00 грн. сплачених ФОП Остап’юк В.С. коштів вважає незаконною. 
ІІ. Короткий зміст судових рішень
7. Рішенням Господарського суду Хмельницької області  від 14.12.2017 у справі №924/778/17 у позові державного підприємства „Укрриба", м. Київ до фізичної особи-підприємця Остап'юка Володимира Степановича, с. Пилипи Красилівського району Хмельницької області про стягнення 9627,12 грн. відмовлено. 
У зустрічному позові фізичної особи-підприємця Остап'юка Володимира Степановича, с.Пилипи Красилівського району Хмельницької області до державного підприємства „Укрриба", м. Київ про визнання недійсним договору зберігання державного майна №26/15 від 14.07.2015 року, укладеного між ДП „Укрриба" та ФОП Остап'юком В.С. із додатковими угодами до нього та стягнення 54000,00 грн. відмовлено. 
8. Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 у справі №924/778/17  рішення Господарського суду Хмельницької області від 14.12.2017р. у справі №924/778/17 в частині відмови у задоволені первісного позову державного підприємства "Укрриба" до фізичної особи-підприємця Остап'юка Володимира Степановича про стягнення 9 627 грн. 12 коп. залишено без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства "Укрриба" - без задоволення.
ІІІ. Процедура касаційного провадження у Верховному Суді

9. 16.02.2018 (згідно із поштовим штемпелем на конверті) Державне підприємство "Укрриба" звернулося з касаційною скаргою на рішення Господарського Хмельницької області від 14.12.2017 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 у справі № 924/778/17 до Касаційного господарського суду.

10. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2018 року у справі № 924/778/17 визначено колегію суддів у складі:        Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Мачульський Г.М., Краснов Є.В.

11. 26.03.2018 суд постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за даною касаційною скаргою та призначення її до розгляду на 07.06.2018, визначено строк для подання відзиву на касаційну скаргу з доказами надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи  до  10.04.2018.

12.  18.05.2018 (згідно із поштовим штемпелем на конверті)   ФОП Остап'юк В.С.  направив   відзив на касаційну скаргу,  який фактично надійшов до Верховного Суду 22.05.2018.

13.  Ухвалою Верховного Суду від 04.06.2018 провадження за касаційною скаргою у справі №924/778/17 зупинено  до перегляду Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у подібних правовідносинах у іншій справі  № 905/1227/17.

14. 27.11.2018 Великою Палатою Верховного Суду ухвалено постанову у справі №905/1227/17, яку було оприлюднено в Єдиному Державному реєстрі судових рішень 10.12.2018.

15. Ухвалою Верховного Суду від 14.01.2019 провадження за вказаною касаційною скаргою   поновлено,  розгляд скарги призначено на 07.02.2019. 

16. У судове   засідання   представники сторін не з'явилися, хоча  учасники справи про дату, час та місце судового засідання були повідомлені  належним чином, що підтверджується матеріалами справи. 
 
ІV. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї

17. У касаційній скарзі Державне підприємство "Укрриба" (скаржник, позивач за первісним позовом) просить скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області  від 14.12.2017 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 у справі №924/778/17  в частині відмови у стягненні заборгованості у  розмірі 9627,12 грн. за первісним позовом  державного підприємства „Укрриба"  до фізичної особи-підприємця Остап'юка Володимира Степановича, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги державного підприємства „Укрриба"  повністю. 

18. Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник вказує, що судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

ДП „Укрриба"  зазначає, що суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції,  відмовив у стягненні заборгованості, не визнаючи договір недійсним.

Позивач за первісним позовом не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що додаткова угода від 17.07.2015 є удаваним правочином та укладена для приховання договору оренди. ДП „Укрриба" вважає, що при укладенні   договору зберігання та додаткової угоди від 17.07.2015 сторонами дотримані всі обов'язкові вимоги, що встановлюються чинним законодавством до даного виду договору, а його зміст визначає основні ознаки договору зберігання. Посилаючись на ч.1 ст. 944 ЦК України скаржник вказує, що користування майном зберігачем за згодою поклажодавця не змінює  правової природи договору зберігання. 

ДП „Укрриба" вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій, що укладення спірного договору порушило права держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Хмельницькій області згідно Закону України "Про оренду державного та комунального майна", так як нормативними актами не передбачено погодження договорів зберігання зі вказаним органом.

Разом з тим, скаржник вказує, що судами не зазначено, які саме норми законодавства порушено при укладанні додаткової угоди від 17.07.2015.

Посилаючись на ч.3 ст.207 ГК України, позивач за первісним позовом вважає, що відмова у стягненні заборгованості є незаконною, оскільки навіть у разі визнання договору недійсним в резолютивній частині рішення суду має бути зазначено, що зобов'язання за договором, який визнано недійсним, припиняється лише на майбутнє.

19. Як було зазначено вище, ухвалою від 26.03.2018 визначено строк для подання відзиву на касаційну скаргу з доказами надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи  до  10.04.2018.

Ухвалу Верховного Суду від 26.03.2018 ФОП Остап’юк В.С. отримав 06.04.2018, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення, наявним в матеріалах справи.

Разом з тим, відповідач за первісним позовом лише 18.05.2018 (згідно із поштовим штемпелем на конверті)   направив   відзив на касаційну скаргу,  який фактично надійшов до Верховного Суду 22.05.2018.
Частиною 2 ст.118 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Доказів поважності  причин  пропуску строку на подання відзиву на касаційну скаргу ФОП Остап’юк В.С. не надав, клопотання  про поновлення пропущеного процесуального  строку відповідачем  за первісним позовом   не заявлено. 

З урахуванням викладеного  судом  залишено даний відзив без розгляду.

V. Фактичні обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
20. Відповідно до п.1 спільного наказу Фонду державного майна України та Міністерства аграрної політики України "Про передачу гідротехнічних споруд" №126/752 від 06.05.2003р. гідротехнічні споруди, включаючи ставкові рибоводні споруди та пов'язані з ними робочі машини і обладнання, інше майно, що не увійшло на момент приватизації до статутних капіталів господарських товариств, передані із сфери управління Фонду державного майна України до сфери управління Міністерства аграрної політики України. 
21. Згідно п.1 наказу Державного департаменту рибного господарства Міністерства аграрної політики України №248 від 21.08.2003р. "Про затвердження акту приймання-передачі гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду ВАТ "Хмельницькрибгосп" на баланс державного підприємства "Укрриба" було вирішено затвердити акт приймання-передачі гідротехнічних споруд та закріпити зазначене в акті майно за ДП "Укрриба" на праві повного господарського відання (гідротехнічні споруди нагульного ставу в с. Чернелівка Красилівського району Хмельницької області інв.№2-752) (а. с. 8). 
22. 14.07.2015 р. між Державним підприємством "Укрриба" (поклажодавець) та фізичною особою-підприємцем Остап'юком Володимиром Степановичем (зберігач) було укладено Договір зберігання державного майна № 26/15 (далі - Договір) (а. с. 16-20).
Відповідно до п. 1.1. Договору поклажодавець передав, а зберігач прийняв на відповідальне зберігання згідно з актом приймання-передачі нерухоме державне майно - гідротехнічні споруди рибницьких ставів, які обліковуються на балансі поклажодавця і передані йому на підставі спільного наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України від 06.05.2003 № 126/752.
Згідно з п. п. 1.2., 1.3. Договору об'єктом зберігання є гідротехнічні споруди рибацьких ставів - майно, що перебуває в державній власності відповідно до п. 1.1. Договору. Зазначене майно розташоване за адресою: Хмельницька область, Красилівський район, с. Чернелівка.
Відповідно до п. п. 2.1, 2.2 Договору зберігач зобов'язується зберігати майно, яке передане йому поклажодавцем, і повернути його поклажодавцеві у такому стані, в якому воно було прийнято ним на зберігання, з урахуванням змін його природних властивостей. Зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених цим договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності /збереження/ майна, його цілісності та комплектності.
В пункті 4.1. Договору сторони погодили, що при передачі майна зберігачу від поклажодавця, останній готує та надає після підписання договору зберігачу на підписання акт приймання-передачі майна.
Згідно п. п. 5.1 Договору за відповідальне зберігання майна щомісячний розмір плати складає 10 грн., в тому числі ПДВ. Плата за відповідальне зберігання майна перераховується на розрахунковий рахунок зберігача один раз на рік по закінченню календарного року до 15 січня наступного року на підставі акта виконаних робіт (послуг), який зберігач направляє поклажодавцю до 31 грудня звітного року.
Відповідно до п. 7.1. Договору він набуває чинності з дня підписання акту приймання-передачі згідно п.4.1 цього договору і діє до 14.07.2019р.
23. 14.07.2015р. між ДП "Укрриба" та ФОП Остап'юком В.С. було підписано Акт приймання-передачі гідротехнічних споруд, які передаються на зберігання, згідно якого поклажодавець передає, а зберігач приймає на зберігання нерухоме державне майно (гідротехнічні споруди) балансовою вартістю 135650 грн. 83 коп. за адресою: Хмельницька область. Красилівський район, с. Чернелівка, а саме: нагульний став с. Чернелівка, інв. №2-752 (а. с. 21).
24. В подальшому, 17.07.2015 р. між ДП "Укрриба" та ФОП Остап'юком В.С. було підписано Додаткову угоду до Договору зберігання державного майна №26/15 від 14.07.2015р.                 (далі - Додаткова угода від 17.07.2015 р.), згідно умов п.1 якої, у зв'язку із заявою зберігача щодо надання дозволу на користування майном, яке передано зберігачеві згідно з актом приймання-передачі, сторони вирішили, що відповідно до ст.944 ЦК України поклажодавець надає згоду зберігачеві на користування майном, переданим останньому на зберігання в порядку даної додаткової угоди до договору зберігання, а зберігач засвідчує свою обізнаність з усіма властивостями майна та його цільовим призначенням.
Згідно п.8 Додаткової угоди від 17.07.2015р. зберігач зобов'язується проводити оплату за користування державним майном, зазначеним в акті приймання-передачі (додаток до договору зберігання), зберігач зобов'язується проводити плату за користування державним майном, щомісячно на розрахунковий рахунок поклажодавця не пізніше 14 числа місяця, наступного за звітним. Ціна за користування державним майном визначається у протоколі про договірну ціну, який є невід'ємною частиною даної додаткової угоди до договору зберігання і становить на дату підписання даної додаткової угоди 3600 грн., в т.ч. ПДВ. Розмір щомісячної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. 
Відповідно до п. 10 Додаткової угоди від 17.07.2015 р. у разі затримки оплати за використання майна, переданого для зберігання, зберігач сплачує поклажодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати. 
25. 01.10.2016р. між ДП "Укрриба" та ФОП Остап'юком В.С. було підписано Додаткову угоду до Договору зберігання державного майна №26/15 від 14.07.2015р., згідно якої сторони домовились припинити дію додаткової угоди від 17.07.2015р. до договору зберігання у повному обсязі з 01.10.2016р. по 01.03.2017р. (а. с. 27).
26. 28.04.2017р. між ДП "Укрриба" та ФОП Остап'юком В.С. було підписано Додаткову угоду до Договору зберігання державного майна №26/15 від 14.07.2015р., згідно якої сторони домовились припинити дію додаткової угоди від 17.07.2015р. у повному обсязі з 01.05.2017р. по 01.01.2018р. (а. с. 28).
27. В подальшому, 25.07.2017р. між ДП "Укрриба" та ФОП Остап'юком В.С. було підписано Додаткову угоду до договору зберігання державного майна №26/15 від 14.07.2015р., відповідно до якої, враховуючи рішення постійно діючої комісії по роботі із контрагентами від 24.07.2017р., відповідно до вимог п.7.3 Договору та ч.1 ст. 651 ЦК України, сторони вважають договір припиненим за згодою сторін з 25 липня 2017р. 
28. Відповідно до Акту приймання-передачі державного майна від 25.07.2017р. ФОП Остап'юк В.С. передав, а ДП "Укрриба" прийняло із зберігання державне нерухоме майно - гідротехнічні споруди ставів, яке було передане на зберігання відповідно до Договору зберігання державного майна №26/15 від 14.07.2015р., та розташоване за адресою: Хмельницька область, Красилівський район с. Чернелівка, а саме: нагульний став с. Чернелівка, (інв.№2-752) балансовою вартістю 135650 грн. 83 коп. (а. с. 30).
VІ. Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

29.  Суд першої інстанцій вказав, що сторони мали на меті укласти саме договір зберігання, оскільки його умови та зобов'язання сторін по ньому відповідають нормам чинного законодавства на час укладання, а саме: главі 66 „Зберігання" Цивільного кодексу України. 
Разом з тим, заявлена позивачем до стягнення заборгованість по первісному позову виникла внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань по оплаті за користування державним майном згідно укладеної між сторонами додаткової угоди від 17.07.2015р. 
Судом першої інстанції встановлено, що істотні умови додаткової угоди від 17.07.2015р. та обставини виконання останньої свідчать про вчинення сторонами удаваного правочину, спрямованого на встановлення правовідносин оренди державного майна, яке вже передане відповідачу по договору зберігання від 14.07.2015р. №26/15. Відтак, вказана додаткова угода є удаваним правочином, оскільки вчинена для приховання іншого правочину - договору оренди. 
Місцевий суд дійшов висновку, що оскільки заявлена позивачем у первісному позові заборгованість в сумі 8599,21 грн. основного боргу, 642,60 грн. пені, 76,38 грн. 3% річних та 308,93 грн. інфляційних витрат ґрунтується на додатковій угоді від 17.07.2015р., положення якої суперечать вищенаведеним нормам чинного законодавства, у первісному позову необхідно відмовити. 
30. Щодо зустрічного позову ФОП Остап’юка В.С. про визнання недійсним договору зберігання державного майна від 14.07.2015р. №26/15 та додаткових угод до нього від 17.07.2015р., від 01.10.2016р., від 28.04.2017р. від 25.07.2017р. та стягнення 54000,00 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в позові з наступних підстав.  
Як зазначено вище, місцевий суд, проаналізувавши умови додаткової угоди від 17.07.2015р., дійшов висновку, що остання є удаваним правочином, оскільки за своєю суттю є договором оренди майна. 
Проте, на дату вирішення даного спору спірні правочини по ньому є припинені, а державне майно повернуте та отримане ДП „Укрриба" у належному стані без претензій та зауважень.         
Судом першої інстанції зазначено, що ч.3 ст.207 ГК України передбачена можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє, відтак, визнання недійсним на майбутнє правочину (додаткової угоди від 17.07.2015р.), зобов'язання сторін по якому припинено із повернення зберігачу державного майна, чинним законодавством не передбачено, а застосування двосторонньої реституції у даному випадку є неможливим.         
31. Суд апеляційної інстанції  погодився з висновком місцевого господарського суду, що  істотні умови додаткової угоди та обставини її виконання свідчать про вчинення сторонами удаваного правочину, спрямованого на встановлення правовідносин оренди державного майна, яке вже передане ФОП Остап'юку В.С. 
Також суд апеляційної інстанції вказав, що  позовні вимоги ДП "Укрриба" до ФОП Остап'юка Володимира Степановича не підлягають задоволенню, оскільки ґрунтуються на Додатковій угоді від 17.07.2015р., положення якої суперечать ст.ст.4, 5, 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Методиці розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 р. № 786. 

VІІ. Позиція Верховного Суду

32. Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України:
"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

З урахуванням викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/ недоведеними або встановленням по новому обставин справи.  

33. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17 викладений наступний правовий висновок:

"48. Згідно зі статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

49. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

50. Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

51. Частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

52. Статтею 236 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

53. Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. І відповідно до  статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

54. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

55. За таких обставин, оскільки предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення). Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

82. Відповідно до положень цивільного та господарського законодавства розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторін права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним."

34. З урахуванням зазначеного, суд касаційної інстанції не погоджується з висновками судів попередніх інстанції, що визнання недійсним на майбутнє правочину (додаткової угоди від 17.07.2015р.), зобов'язання сторін по якому припинено із повернення зберігачу державного майна, чинним законодавством не передбачено.

35. У постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 902/408/17 зазначено наступну правову позицію:

"Скасовуючи рішення місцевого суду апеляційний суд вказав, що додаткову угоду від 22.01.2016 до договору № 1/16 від 20.01.2016 укладено сторонами з порушенням норм чинного законодавства, що є підставою для визнання її недійсною згідно зі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України. Вказав, що істотні умови додаткової угоди та обставини її виконання свідчать про вчинення сторонами удаваного правочину, спрямованого на встановлення правовідносин оренди державного майна, яке вже передане ФОП Міговку В.Й. 

Перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права необхідно зазначити таке.

Загальні положення про зберігання врегульовано главою 66 ЦК України.                             
       
Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. 

Згідно з ч. 1 ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Статтею 944 ЦК України встановлено, що зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі. 

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У такій ситуації йдеться про два правочини: один удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. Отже, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином.

При цьому, реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу.

Згідно з положеннями ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

За приписами ст. 287 ГК України та ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" єдиним орендодавцем державного майна - майна цільових майнових комплексів, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, що є державною власністю, є Фонд державного майна України, його регіональні відділення і представництва.

Отже, правомочності щодо розпорядження об'єктами права державної власності, у тому числі й передачі їх у тимчасове користування (оренду) юридичним особам належать органу, яким у спірних правовідносинах є Фонд державного майна України.

Загальні правові засади визнання правочину недійсним визначено у ст. 215 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Майно передане Державним підприємством "Укрриба" в довгострокове платне користування фізичній особі-підприємцю Міговку В.Й. без відома та без погодження із органами Фонду державного майна України як орендодавця та без дотримання спеціальних процедур передачі в оренду державного майна. 

Суд апеляційної інстанції, здійснивши правовий аналіз умов додаткової угоди від 22.01.2016 до договору № 1/16 від 20.01.2016, зокрема її пунктів 1 та 8, прийшов до обґрунтованого висновку, що така угода є удаваним правочином, оскільки вчинена для приховання іншого правочину - договору оренди і, що сторонами при її укладенні не було додержано вимоги п. 1 ч. ст. 287 ГК України, ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", що є підставою для визнання її недійсною згідно з ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Вказана угода є удаваним правочином, оскільки за своїм правовим змістом фактично є довгостроковим договором оренди державного майна, виходячи з того, що основною ознакою спірного договору є користування майном за плату. Тобто користування майном за плату є кваліфікуючими ознаками оренди державного майна.

Якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК України (в редакції до 15.12.2017), вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України)."

36. Колегія суддів касаційного суду по даній справі погоджується з правовою позицією, викладеною у зазначеній постанові Верховного Суду, та не вбачає підстав для відступу від неї. 

37. Отже, у  справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанції, здійснивши правовий аналіз умов додаткової угоди від 17 липня 2015 року до договору зберігання державного майна №26/15 від 14 липня 2015 року, прийшли до законного та обґрунтованого висновку, що така угода є удаваним правочином, оскільки вчинена для приховання іншого правочину - договору оренди і, що сторонами при її укладенні не було додержано вимоги п. 1 ч. ст. 287 ГК України, ст.5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", що є підставою для визнання її недійсною згідно зі ст.ст.203, 215 ЦК України.

38. У постанові Верховного Суду  України від 21.12.2016 у справі № 910/24847/14 (3-912гс16) викладено такий правовий висновок:
"Згідно з частиною першою статті 236 ЦК правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким із моменту його вчинення. 
Разом із тим частиною третьою статті 207 ГК передбачено, що виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.
Отже, чинне законодавство не передбачає визнання недійсним правочину на майбутнє. У майбутньому можуть бути припинені виключно права та обов'язки сторін за тим недійсним правочином, за яким ці права та обов'язки передбачалися на майбутнє.
Фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір повинен визнаватися судом недійсним з моменту укладення, а зобов'язання за цим договором - припинятися на майбутнє."
39. Колегія суддів касаційного суду по даній справі погоджується з правовою позицією, викладеною у зазначеній постанові Верховного Суду України, та не вбачає підстав для відступу від неї. 

40. Згідно з ч.4 ст.300 Господарського процесуального кодексу України:
"Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

41. З урахуванням вищевказаного, колегія суддів касаційної інстанції доходить висновку, що додаткова угода від 17 липня 2015 року до договору зберігання державного майна №26/15 від 14 липня 2015 року, укладена  між ДП „Укрриба" та ФОП Остап'юком В.С., підлягає визнанню недійсною, а решта зустрічних позовних вимог задоволенню не підлягає.

За викладених обставин, суди правомірно відмовили повністю в первісному позові.

VІІІ. Висновки Верховного Суду

42. Згідно з п. 3, ч.1 ч ст.308 Господарського процесуального кодексу України:
"Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:
3) скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд."

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.311 Господарського процесуального кодексу України:
"1. Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
3. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню."

43. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про необхідність касаційну скаргу Державного підприємства "Укрриба" на рішення Господарського Хмельницької області від 14.12.2017  та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 05.02.2018  у справі  №924/778/17 задовольнити частково, рішення   Господарського Хмельницької області від 14.12.2017  та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 05.02.2018  у справі  №924/778/17 скасувати в частині відмови у зустрічному позові Фізичної особи-підприємця Остап'юка Володимира Степановича, с.Пилипи Красилівського району Хмельницької області, до Державного підприємства „Укрриба", м. Київ, в частині визнання недійсною додаткової угоди від 17 липня 2015 року до договору зберігання державного майна №26/15 від 14 липня 2015 року, укладеної  між ДП „Укрриба" та ФОП Остап'юком В.С. 

Прийняти в цій частині нове рішення, яким зустрічний позов  Фізичної особи-підприємця Остап'юка Володимира Степановича, с.Пилипи Красилівського району Хмельницької області до Державного підприємства „Укрриба", м. Київ задовольнити частково. Визнати недійсною додаткову угоду від 17 липня 2015 року до договору зберігання державного майна №26/15 від 14 липня 2015 року, укладену між ДП „Укрриба" та ФОП Остап'юком В.С. 

В решті рішення Господарського Хмельницької області від 14.12.2017  та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 у справі  №924/778/17 залишити без змін.

44. Згідно з  п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України:
"Судовий збір покладається:
2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог."

Як вбачається з зустрічного позову, ФОП Остап'юк В.С.  просив визнати недійсними договір зберігання державного майна від 14.07.2015р. №26/15 та додаткові угоди до нього від 17.07.2015р., від 01.10.2016р., від 28.04.2017р. від 25.07.2017р.  За вказану немайнову вимогу позивачем за зустрічним позовом було сплачено 1600грн. судового збору.

З урахуванням задоволення зустрічного позову в частині визнання недійсною додаткової угоди від 17 липня 2015 року до договору зберігання державного майна №26/15 від 14 липня 2015 року, укладеної  між ДП „Укрриба" та ФОП Остап'юком В.С. з Державного підприємства „Укрриба"  на користь Фізичної особи-підприємця Остап'юка Володимира Степановича  підлягає стягненню судовий збір у розмірі   320 грн. за  подання  зустрічної   позовної заяви  пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 

45. Відповідно до ч.1 ст.327 Господарського процесуального кодексу України:
"Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції."

46. Згідно з  ч.9 ст.129 Господарського процесуального кодексу України:
"У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору."

Враховуючи, що по суті спір вирішений на користь первісного відповідача - зустрічного позивача, що свідчить, що спір виник внаслідок неправильних дій первісного позивача - зустрічного відповідача, суд в повному обсязі покладає саме на ДП "Укрриба" судові витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної та касаційної скарг.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державного підприємства "Укрриба" на рішення Господарського Хмельницької області від 14.12.2017  та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 05.02.2018  у справі  №924/778/17 задовольнити частково.

2. Рішення   Господарського Хмельницької області від 14.12.2017  та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 у справі  №924/778/17 скасувати в частині відмови у зустрічному позові Фізичної особи-підприємця Остап'юка Володимира Степановича, с.Пилипи Красилівського району Хмельницької області, до Державного підприємства „Укрриба", м. Київ, в частині визнання недійсною додаткової угоди від 17 липня 2015 року до договору зберігання державного майна №26/15 від 14 липня 2015 року, укладеної  між ДП „Укрриба" та ФОП Остап'юком В.С. 

3. Прийняти в цій частині нове рішення, яким зустрічний позов  Фізичної особи-підприємця Остап'юка Володимира Степановича, с.Пилипи Красилівського району Хмельницької області до Державного підприємства „Укрриба", м. Київ задовольнити частково.

Визнати недійсною додаткову угоду від 17 липня 2015 року до договору зберігання державного майна №26/15 від 14 липня 2015 року, укладену між ДП „Укрриба" та ФОП Остап'юком В.С. 

4. В решті рішення Господарського Хмельницької області від 14.12.2017 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 05.02.2018  у справі  №924/778/17 залишити без змін.
       
5. Стягнути з Державного підприємства „Укрриба" (вул. Тургенєвська, 82-А, м. Київ, 04053, ідентифікаційний код 25592421) на користь Фізичної особи-підприємця Остап'юка Володимира Степановича (АДРЕСА_1,  ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі   320 грн. за  подання  зустрічної   позовної заяви. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                             І. Кушнір

Судді                                                                                                         Є. Краснов 

                                                                                                                  Г. Мачульський