Постанова
Іменем України
 
14 листопада 2018 року 
м. Київ
 
справа № 761/12225/14-ц
провадження № 61-4385св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,          Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_3,
відповідачі: Кабінет Міністрів України, Міністерство освіти і науки України, Український центр оцінювання якості освіти,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги представника Українського центру оцінювання якості освіти - КрупеяСтаніслава Євгенійовича, представника Кабінету Міністрів України - АртеменкоЄлизавети Ігорівни на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року у складі судді Гуменюк А. І. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від                              19 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Білич І. М.,                 Шахової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, Міністерства освіти і науки України, Українського центру оцінювання якості освіти про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
На обґрунтування позову зазначила, що на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 січня 2011 року № 6-р ОСОБА_3 призначено директором Українського центру оцінювання якості освіти. 
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23 березня 2014 року            № 241-р її звільнено з посади директора Українського центру оцінювання якості освіти на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків.
Вважає своє звільнення та його процедуру незаконними.
Позивач просила визнати незаконним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 23 березня 2014 року № 241-р про звільнення її з посади директора Українського центру оцінювання якості освіти; поновити її на посаді директора Українського центру оцінювання якості освіти; стягнути солідарно з Кабінету Міністрів України,  Міністерства освіти і науки України та Українського центру оцінювання якості освіти середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 березня 2014 року по 16 червня 2016 року в розмірі 293 055,64 грн; нарахувати та виплатити суми індексації заробітної плати та компенсації втрати заробітної плати до дня поновлення її на роботі і здійснення розрахунків із заробітної плати.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року позов задоволено частково. Визнано незаконним розпорядження Кабінету Міністрів України від 23 березня 2014 року № 241-р «Про звільнення ОСОБА_3 з посади директора Українського центру оцінювання якості освіти». Визнано незаконним звільнення ОСОБА_3 з посади директора Українського центру оцінювання якості освіти. Поновлено ОСОБА_3 на посаді директора Українського центру оцінювання якості освіти з                         24 березня 2014 року. Стягнуто з Українського центру оцінювання якості освіти на користь ОСОБА_3 283 692,84 грн з індексацією. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю факту одноразового грубого порушення позивачем трудових прав та звільнення її у порушення вимог трудового законодавства. Суд дійшов висновку, що залучення працівників до роботи у вихідні дні не може бути підставою для застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року  апеляційні скарги Українського центру оцінювання якості освіти та Кабінету Міністрів України відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від   23 серпня 2016 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що залучення працівників до роботи у вихідні дні не може бути підставою для застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України. Крім того, вказав, що встановивши факти залучення працівників до роботи у вихідні дні за письмовими наказами ОСОБА_3 та встановивши відсутність порушення фінансової дисципліни за цими фактами, комісія в частині павомірності застосування такої роботи посилається на власні припущення, зазначає про наявність сумнівів щодо існування певних фактів без вказівки на конкретні обставини.
У грудні 2016 року Український центр оцінювання якості освіти звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду від 23 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 грудня 2016 року, у якій просив їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
У січні 2017 року Кабінет Міністрів України звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду  та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, просив їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року прийнято до провадження касаційну скаргу Кабінету Міністрів України.
26 червня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України, Міністерства освіти і науки України, Українського центру оцінювання якості освіти про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу призначено до судового розгляду.
У січні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу Українського центру оцінювання якості освіти мотивовано тим, що прийняття оскаржуваних судових рішень відбулось з порушенням статті 61 ЦПК України 2004 року, оскільки позивач визнавала, що залучала працівників до роботи у вихідні дні. Представник позивача також не заперечував цей факт. Факт роботи у вихідні дні визнає позивач і у своєму листі до заступника Міністра освіти і науки Дніпрова О. С. від                                20 березня 2014 року. Відповідачі надали всі документи, що свідчать про залучення працівників до роботи у вихідні дні із порушенням статті 71 КЗпП України.
У рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року відсутня інформацію про пояснення позивача як свідка про відсутність наказу про звільнення Українського центру оцінювання якості освіти. Суду було надано копію наказу про звільнення позивача від 24 березня 2014 року  № 81 о/с, де є підпис позивача про ознайомлення її з цим наказом. Судом не було надано жодної оцінки неправдивим свідченням позивача, що у свою чергу може ставити під сумнів усі свідчення. Зокрема, в ухвалі Апеляційного суду м. Києва зазначено, що 18 березня 2014 року до Українського центру оцінювання якості освіти прибула комісія у складі трьох осіб, двоє з яких не були включені до наказу. Цей факт не досліджувався судами, а встановлений лише на підставі пояснень позивача.
Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Жодна із сторін не заперечувала витребування у позивача пояснень щодо порушень, викладених в акті. Поясненням щодо порушень, викладених в акті, передував лист позивача, в якому вона надала пояснення щодо порушень, які були викладені в акті.
Щодо твердження про відсутність в розпорядженні Кабінету Міністрів України від 23 березня 2014 року № 241-р про звільнення ОСОБА_3 інформації про те, яке саме одноразове грубе порушення є підставою для звільнення, то таке є неправильним, оскільки жодним нормативно-правовим актом не визначено обов'язок власника або уповноваженого ним органу вказувати цю інформацію. Причина звільнення має бути сформульована відповідно до КЗпП України з посиланням на конкретну статтю, пункт.
Касаційну скаргу Кабінету Міністрів України мотивовано тим, що характер порушень, вчинений позивачем був триваючим, оскільки працівники залучались до роботи у вихідні та святкові дні з червня 2013 року по березень 2014 року. Оцінка шкоди, яку завдано (могло бути завдано),           по-перше, є лише однією складовою, на яку повинен звертати увагу суд при наданні оцінці «грубості» вчиненого порушення, по-друге, достатньо лише теоретичної можливості настання такої шкоди, а враховуючи що фактів залучення працівників встановлено понад 250 випадків, очевидним є те, що рівень завдання потенційної шкоди вчиненими правопорушеннями є високим. Отже, порушення законодавства, вчинені позивачем на посаді директора Українського центру оцінювання якості освіти, підпадають під дію пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України, що і стало підставою для її звільнення із займаної посади.
У травні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу Кабінету Міністрів України представника ОСОБА_3 - адвоката                  ОСОБА_7
Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що Кабінет Міністрів України підтверджує, що звільнення ОСОБА_3 вчинено за поданням Міністерства освіти і науки України на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків, незважаючи на той факт, що одноразового грубого порушення трудових обов'язків ОСОБА_3 не виявлено, натомість їй пред'явлено претензії щодо видання низки наказів, які, на думку Міністерства освіти і науки України, є порушеннями норм трудового законодавства. Видані                 ОСОБА_3 накази протягом одного року до їх виявлення не можуть бути розцінені як «одноразове грубе порушення трудових обов'язків».
Просить касаційну скаргу залишити без задоволення. 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційних скарг та заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 на посаду директора Українського центру оцінювання якості освіти призначена 11 січня 2011 року на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 січня 2011року № 6-р, наказу Міністерства освіти і науки України від                      05 січня 2011 року № 21-к та наказу Центру оцінювання якості освіти від           11 січня 2011року № 16-ОК.
21 березня 2014 року Міністр освіти і науки України, керуючись абзацом першим пункту 9 Положення про Український центр оцінювання якості освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від                      31 грудня 2005 року № 1312, вніс на розгляд уряду пропозицію під                      № 1/10-636 стосовно звільнення ОСОБА_3 з посади директора Українського центру оцінювання якості освіти, за результатами розгляду якої Прем'єр-Міністром України внесено на розгляд Кабінету Міністрів України пропозицію від 23 березня 2014 року № 10293/0/1-14 про звільнення позивача з посади директора Українського центру оцінювання якості освіти, яке надалі підтримане урядом, наслідком чого стало видання оскаржуваного розпорядження  від 23 березня 2014 року № 241-р.
За результатом виявлення фактів порушення вимог законодавства з боку директора Українського центру оцінювання якості освіти ОСОБА_3 та відповідно до статті 147 КЗпП України внесено клопотання про її звільнення із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України.
Судами встановлено, що підставою для звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України стали висновки комісійної перевірки, викладені в акті від 21 березня 2014 року.
Згідно з наказом Українського центру оцінювання якості освіти від                24 березня 2014 року № 81о/с «Про звільнення ОСОБА_3» позивача звільнено з посади директора Українського центру оцінювання якості освіти згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від                                          23 березня 2014 року № 241-р.
Судом також встановлено, що при звільненні позивача було позбавлено можливості надати письмові пояснення, оскільки свої пояснення вона надала 22 березня 2014 року. Проте у Міністерстві освіти і науки України їх було зареєстровано лише 24 березня 2014 року, в день, коли позивач вже була звільнена з роботи.
Суд першої інстанції також дійшов висновку, що оскільки Український центр оцінювання якості освіти належить до сфери управління органу виконавчої влади, то звільнення директора Центру (крім звільнення за власним бажанням) визначається за спеціальною процедурою відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2013 № 818 Про затвердження Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, і внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203, тому необхідне погодження головою місцевої держадміністрації подання, внесеного Міністерством освіти і науки України на розгляд Кабінету Міністрів України. Відповідну процедуру дотримано не було. 
Судами встановлено, що за результатом виявлення фактів порушення вимог законодавства з боку директора Українського центру оцінювання якості освіти ОСОБА_3 та відповідно до статті 147 КЗпП України внесено клопотання про її звільнення із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України.
Встановивши обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не довів факт одноразового грубого порушення ОСОБА_3 трудових обов'язків.
Водночас суд зазначив, що згідно з актом перевірки порушення, які відповідач вважає одноразовим грубим порушенням, мають системний характер, оскільки встановлено, що залучення працівників до роботи у святкові та вихідні дні відбувалося у період із червня 2013 року і до            лютого 2014 року.
Суди першої і апеляційної інстанцій встановили, що в частині висновків комісії щодо прийняття на роботу працівника, який не відповідає кваліфікаційним вимогам (ОСОБА_10), згідно з частиною другою статті 148 КЗпП України застосування дисциплінарного стягнення за цим фактом виключається.
В обґрунтування доцільності звільнення позивача із займаної посади Міністром освіти і науки України зазначено, що ОСОБА_3 на посаді директора Українського центру оцінювання якості освіти допустила дії, які мають всі ознаки грубого порушення керівником підприємства та підтверджуються актом перевірки фактів дотримання вимог законодавства директором Українського центру оцінювання якості освіти ОСОБА_3, складеним 21 березня 2014 року, яким, зокрема, встановлено факти порушення директором Українського центру оцінювання якості освіти ОСОБА_3 вимог законодавства, а саме залучення працівників Українського центру оцінювання якості освіти до роботи у вихідні та святкові дні, а також порушення чинного законодавства в частині щодо безпідставного прийняття на роботу працівника, який не відповідав кваліфікаційним вимогам. Отже, звільнення за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України є дисциплінарним стягненням і допускається з додержанням правил, встановлених для застосування таких стягнень.
Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.
За змістом  статті 148 КЗпП України  дисциплінарне стягнення застосовується безпосередньо за виявленням проступку.
Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Перевіряючи доводи касаційних скарг, Верховний Суд, із урахуванням встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, погоджується з висновками судів, що з урахуванням характеру проступку ОСОБА_3, обставин, за яких вчинено проступок, залучення позивачем працівників Українського центру оцінювання якості освіти до роботи у вихідні та святкові дні, не може бути підставою для звільнення її за  пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України.
Верховний Суд зауважує, що згідно із пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України підставою для звільнення керівника за цією нормою є вчинення ним одноразового грубого порушення трудових обов'язків, а не тривале. 
Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано врахували характер проступку ОСОБА_3, обставини, за якими його вчинено, шкоду, яку завдано (або могло бути завдано).
Доводи касаційних скарг не спростовують висновки судів попередніх інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та власного тлумачення законодавства.
Згідно з пунктом 8 Положення про Український центр оцінювання якості освіти, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від                 31 грудня 2005 року № 1312, Центр очолює директор, який призначається на посаду за поданням Міністерства освіти і науки і звільняється з посади Кабінетом Міністрів України.
Вказана норма Положення про Український центр оцінювання якості освіти є спеціальною, а тому постанова Кабінету Міністрів України від                             19 березня 1993 року № 203 не поширюється на спірні правовідносини.
Верховний Суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення директора Українського центру оцінювання якості освіти, який призначається на посаду за поданням Міністерства освіти і науки України і звільняється з посади Кабінетом Міністрів України, необхідно погоджувати з головою місцевої держадміністрації. Водночас апеляційний суд щодо застосування до спірних правовідносин постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 своїх висновків у судовому рішенні не зазначив. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а судових рішень - без змін.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії). 
Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року та   ухвали Апеляційного суду міста Києва від 19 грудня 2016 року зупинено     до закінчення касаційного провадження у справі, тому згідно із положеннями статті 436 ЦПК України їх виконання підлягає поновленню. 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги Українського центру оцінювання якості освіти в особі представника Крупея СтаніславаЄвгенійовича, Кабінету Міністрів України в особі представника АртеменкоЄлизавети Ігорівни залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 грудня 2016 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2016 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від                     19 грудня 2016 року.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. А. Стрільчук 
Судді:                                                                                                  В. О. Кузнєцова
                                                                                                     А. С. Олійник 
                                                                                                     О. В. Ступак 
                                                                                                      Г. І. Усик