Постанова
Іменем України
31 січня 2019 року
м. Київ
справа № 570/4522/14-ц
провадження № 61-31754св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5,
відповідач - комунальне підприємство «Управління майновим комплексом» Рівненської районної ради Рівненської області, 
представник відповідача - Кухта О. Я.,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 та касаційну скаргу комунального підприємства «Управління майновим комплексом» Рівненської районної ради Рівненської області на рішення апеляційного суду Рівненської області від 20 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Ковальчук Н. М., Шеремет А. М.,
ВСТАНОВИВ :
У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до комунального підприємства «Управління майновим комплексом» Рівненської районної ради Рівненської області (далі - КП «Управління майновим комплексом»), вимоги якого уточнила під час розгляду справи та просила визнати незаконним та скасувати наказ КП «Управління майновим комплексом» від 03 вересня 2013 року «Про зняття матеріальної допомоги та соціальної відпустки з ОСОБА_4.»; стягнути з відповідача на її користь належні на день звільнення розрахункові кошти в сумі 5 679,77 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також стягнути 10 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що на підставі наказу від 16 серпня 2011 року позивач прийнята на посаду провідного бухгалтера КП «Управління майновим комплексом». Наказом від 17 серпня 2011 року її переведено на посаду головного бухгалтера. 
10 квітня 2013 року позивач подала заяву до канцелярії відповідача про звільнення за власним бажанням та у зв'язку з необхідністю догляду за дитиною-інвалідом. 
Незважаючи на вимоги статті 38 КЗпП України, відповідач не звільнив її у строк, що був зазначений у заяві, а провів звільнення лише 26 квітня                2013 року, при цьому не провів при звільненні розрахунок, не виплатив заробітну плату та інші платежі, у зв'язку з чим завдав їй моральної шкоди. Вказувала на те, що відповідач безпідставно не виплатив їй матеріальну допомогу і компенсацію за соціальну відпустку. 
Суди розглядали справу неодноразово. 
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської  області від 6 березня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 серпня 2014 року касаційну скаргу                   ОСОБА_4 задоволено. Рішення судів попередніх інстанції скасовано з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд. 
Під час нового розгляду справи, позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги в частині розміру належних їй на день звільнення коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та остаточно просила стягнути з відповідача на її користь належні на день звільнення розрахункові кошти в сумі 5 909,77 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 квітня 2013 року до 24 липня 2015 року включно у розмірі 140 425,39 грн. Іншу частину вимог залишила без змін. 
За результатами нового розгляду справи, рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 27 липня 2015 року у складі судді Остапчук Л. В. у задоволенні позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при нарахуванні розрахункових коштів ОСОБА_4 були допущені суттєві помилки, що призвело до невірного нарахування таких коштів, а тому комунальне підприємство цілком правомірно видала наказ про зняття безпідставно нарахованої матеріальної допомоги і компенсації за соціальну відпустку. Достатніх підстав для нарахування компенсації за 20 днів соціальної відпустки і матеріальної допомоги при звільненні позивача з роботи не було. Комунальне підприємство, виявивши помилки, правомірно провела зняття цих нарахувань.
Суд першої інстанції виходив з того, що спору стосовно нарахування і виплати позивачу заробітної плати за квітень 2013 року між сторонами немає. Тобто, винагорода за виконану ОСОБА_4 у квітні 2013 року роботу їй виплачена повністю. Спір стосується інших нарахувань, а саме матеріальної допомоги і компенсації за соціальну відпустку. Для стягнення моральної шкоди необхідна наявність вини власника, якої під час розгляду справи судом не встановлено. 
Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 25 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Визнано незаконним та скасовано наказ від 03 вересня 2013 року № 54/1 «Про зняття безпідставно нарахованої матеріальної допомоги та соціальної відпустки з ОСОБА_4.».
Стягнуто з КП «Управління майновим комплексом» на користь                   ОСОБА_4 2 250,52 грн компенсації за невикористану соціальну відпустку, 2500 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 500 грн на відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року касаційну скаргу 
ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення апеляційного суду скасовано з направленням справи до цього ж суду на новий розгляд. 
За результатами нового апеляційного розгляду, рішенням апеляційного суду Рівненської області від 20 квітня 2017 року апеляційну скаргу                  ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 27 липня 2015 року скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. 
Стягнуто з КП «Управління майновим комплексом» на користь                 ОСОБА_4 належні їй на день звільнення розрахункові кошти в сумі 9713,96 грн, нарахованих без утримання податку й інших обов'язкових платежів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 квітня 2013 року по 24 липня2015 року в розмірі 130 806 грн без утримання податку й інших обов'язкових платежів, моральну шкоду в розмірі 2000 грн та понесені витрати по оплаті судової експертизи в розмірі 864,46 грн, всього 143 384 грн.
Стягнуто з КП «Управління майновим комплексом» 1519,90 грн судового збору.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач на час видання наказу № 54/1 від 3 вересня 2013 року «Про зняття безпідставно нарахованої матеріальної допомоги та соціальної відпустки з 
ОСОБА_4.» була звільнена з підприємства, не знаходилася з ним в трудових відносинах, не отримала сум, які були нараховані на час звільнення. Вказаним наказом була зменшена сума заробітної плати, яка належала до видачі позивачу при звільненні, а остання на час його видання не була робітником підприємства, в трудових відносинах з підприємством не перебувала. Такі дії відповідача щодо зменшення розміру нарахованої звільненому працівнику заробітної плати не передбачені нормами КЗпП України або будь-якою іншою нормою законодавства.
Звільнена з роботи ОСОБА_4 заперечує наявність боргу перед колишнім роботодавцем, а тому суд першої інстанції не мав права за навіть при наявності такого боргу робити взаємозалік без подання позову роботодавцем.
Відповідач утримав із належної до виплати позивачу зарплати 230 грн, переплачених у березні 2013 року. Такі дії роботодавця є неправомірними, оскільки відсутній відповідний наказ (розпорядження) керівника підприємства про таке відрахування, а тому на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню невиплачені кошти в розмірі 9713,96грн (20180,05 грн (нараховано) -10 466,09 (отримані кошти)). Таким чином, заборгованість по розрахунковим коштам, належних позивачу при звільненні визначені останньою неправильно, стягненню з відповідача на її користь підлягає 9713,96 грн, що не є виходом за межі позовних вимог. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Середній заробіток за час затримки розрахунку з 29 квітня 2013 року 
по 24 липня2015 року становить 559 робочих днів та складає 130 806 грн.
З урахуванням обставин винесення наказу та непроведення повного розрахунку при звільненні позивача, чим останній заподіяно моральну шкоду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у сумі 2000 грн.
У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, не погоджуючись з рішенням апеляційного суду в частині визначення розміру відшкодування належної ОСОБА_4 компенсації за час невикористаної основної та соціальної відпустки, визначеного судом розміру компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та періоду, за який належить така виплата, а також визначеного розміру у відшкодування моральної шкоди, просить виключити з мотивувальної частини рішення апеляційного суду висновок про те, що викладені висновки судового експерта обґрунтовані та узгоджуються із іншими залученими до матеріалів справи доказами як окремо, так і у їх сукупності, про відсутність підстав вважати висновок судової почеркознавчої експертизи
від 03 березня 2017 року необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або викликає сумніви в його правильності. У разі неможливості змінити рішення апеляційного суду, передати справу на новий апеляційний розгляд.
Касаційна скарга мотивована тим, що висновок експерта - заступника завідувача відділу криміналістичних видів досліджень Рівненського НДЕКЦ при УМВС України в Рівненській області Гоменюка І. М. від 03 березня             2017 року є завідомо неправдивим. Зміст вказаного висновку дає підстави вважати, що експертом вишукувалися співпадіння по загальним ознакам, а також поодинокі окремі ознаки, з метою довести, що записи у видатковому касовому ордері від 08 квітня 2013 року здійснювались саме                    ОСОБА_4 
Апеляційним судом неправильно визначено розмір розрахункових коштів, що належали до виплати ОСОБА_4 у день її звільнення з роботи. У зміненій позовній заяві позивач ставила питання про стягнення з відповідача належних їй розрахункових коштів у загальному 
розмірі 5 909,77 грн, які зазначені нею з вже відрахованими податком та іншими обов'язковими платежами. З відповідача на користь 
ОСОБА_4 підлягає стягненню належні їй на день звільнення розрахункові кошти в сумі 7 407,21 грн (без утримання обов'язкових платежів та зборів) або ж 5 909,77 грн. (утримано обов'язкові платежі).
Апеляційним судом неправильно визначено період, за який належить стягнути з відповідача середній заробіток на користь ОСОБА_4 за час затримки виплати їй розрахункових коштів. Так, апеляційний суд визначив середній заробіток за час затримки розрахунку з 29 квітня 2013 року по              24 липня 2015року.
Разом з тим, суд не врахував додаткові пояснення до апеляційної скарги сторони позивача, у яких вказано позовні вимоги, в тому числі щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_4 середньої заробітної плати за час затримки виплати їй розрахункових коштів за період з                29 квітня 2013 року по день фактичного розрахунку, яка станом на 17 січня 2017року становила розмір 234 127,72грн.
Заявник не погодився з висновками апеляційного суду щодо визначеннярозміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на користь позивача, оскільки вважає такий розмір недостатнім та не відповідає моральним стражданням, які зазнала позивач  у зв'язку з її протиправним позбавленням з вини відповідача заробітної плати впродовж тривалого часу.    
У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, КП «Управління майновим комплексом», не погоджуючись з рішенням апеляційного суду та посилаючись на неправильне застосування цим судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення місцевого суду.  
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано, що за правилами статті 47 КЗпП України відповідач у день звільнення видав позивачу належно оформлену трудову книжку і провів з нею розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Разом з тим, остання не погодилась із виплаченою сумою та звернулась до суду. У зв'язку з чим, судом безпідставно застосована відповідальність, передбачена частиною першою статті 117 цього Кодексу. 
Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для незастосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні. 
Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки  остання не довела завдання їй такої шкоди належними і допустимими доказами. Позивач також винна у несвоєчасному отриманні розрахункових коштів при звільненні.
З урахуванням наведеного, заявник посилається на те, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог правильно виходив з їх безпідставності і такий висновок відповідає обставинам справи та ґрунтується на законі.
Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаними касаційними скаргами. Справу витребувано із суду першої інстанції. 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального 
кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення 
змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
У відзиві на касаційну скаргу представник позивача не погодився з доводами відповідача, викладеними у поданій ним касаційній скарзі, просив її відхилити  та задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_4 
Відповідач не скористався правом подати відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направив. 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Установлено, що позивач перебувала з відповідачем у трудових відносинах, з 17 серпня 2011 року займала посаду головного бухгалтера комунального підприємства та на підставі наказу від 26 квітня 2013 року звільнена з роботи за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України. 
Вказаним наказом зобов'язано бухгалтерію виплатити позивачу компенсацію за 54 календарні дні невикористаної відпустки. За період роботи з 16 серпня  2011 року по 15 серпня 2012 року - 13 календарних днів щорічної основної відпустки та 10 днів соціальної відпустки, за період роботи з 16 серпня 2012 року по 26 квітня 2013 року - 21 календарний день щорічної основної відпустки та 10 днів соціальної відпустки.
У день звільнення позивачу нараховано 4 254,55 грн заробітної плати за              20 робочих днів, 4 680 грн матеріальної допомоги, 11 245,50 грн компенсації за відпустки (основна та додаткова). Усього нараховано 20 180,05 грн, до виплати - 16 375,86 грн. 
Із зазначеної суми ОСОБА_4 виплачено 12 квітня 2013 року - 500 грн, 18 квітня 2013 року - 1 500 грн, 26 квітня 2013 року - 4 631,30 грн, всього - 6 631,30 грн.
Після звільнення позивача, на підставі акта внутрішнього аудиту                          КП «Управління майновим комплексом» видало 03 вересня 2013 року наказ № 59/1 «Про зняття матеріальної допомоги та соціальної відпустки з ОСОБА_4.», за яким знято безпідставно нараховану матеріальну допомогу ОСОБА_4 в сумі 4 680 грн та соціальну відпустку в розмірі 4 691,84 грн.
За змістом положень статей 127, 128 КЗпП України, статей 25, 26                   Закону України «Про оплату праці» відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України та якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. Забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством.
З аналізу змісту наведених норм можна дійти висновку, що ними передбачено виключний перелік підстав для відрахування із заробітної плати працівника для покриття заборгованості перед підприємством і ці норми розширеному тлумаченню не підлягає. 
Крім того, відрахування із заробітної плати можуть бути здійснені стосовно працівників, тобто осіб, які перебувають з підприємством в трудових відносинах, а не з особами, які вже звільнені з роботи.
На момент проведення ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності КП «Управління майновим комплексом», складання Рівненською міжрайонною державною фінансовою інспекцією акту від 07 лютого               2014 року та видання відповідачем на підставі цього акту - наказу                       від  03 вересня 2013 року «Про зняття безпідставно нарахованої матеріальної допомоги та соціальної відпустки з ОСОБА_4.» позивач вже була звільнена з підприємства, не знаходилася з ним у трудових відносинах та на день звільнення не отримала нараховані їй суми.
Наказом від  03 вересня 2013 року «Про зняття безпідставно нарахованої матеріальної допомоги та соціальної відпустки з ОСОБА_4.» фактично була зменшена сума заробітної плати, яка належала до видачі позивачу при звільненні, а остання на час його видання не була робітником підприємства, в трудових відносинах з підприємством не перебувала. 
При цьому, звільнена з роботи ОСОБА_4 заперечувала наявність боргу перед колишнім роботодавцем.
На день звільнення ОСОБА_4 (26 квітня 2013 року) між сторонами був відсутній спір щодо належних їй до виплати сум, а аудит був проведений відповідачем у вересні 2013 року, вже після звільнення позивача.
Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу змісту наведених норм можна дійти висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Встановивши, що повний розрахунок відповідачем в день звільнення              ОСОБА_4 проведено не було, суд апеляційної інстанції, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог, зокрема, за період з 29 квітня 2013 року по 24 липня 2015 року (559 робочих днів). При цьому, проведений судом розрахунок середнього заробітку узгоджується та відповідає положенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року.
З урахуванням встановленого факту порушення прав позивача у сфері трудових відносин, зокрема щодо її права на своєчасне проведення розрахунку при звільненні та виплату належних при звільненні сум, факту завдання діями відповідача моральної шкоди позивачу, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав, відповідно до статті 237-1 КЗпП України для стягнення на її користь моральної шкоди у розмірі 2000 грн, вважаючи таку суму достатньою для компенсації моральних страждань останньої.
Доводи касаційної скарги позивача про неправильне визначення апеляційним судом розміру розрахункових коштів, що належали до виплати ОСОБА_4 у день її звільнення з роботи спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами та наведеними у мотивувальній частині рішення розрахунками. Так, апеляційним судом встановлено, що заборгованість по розрахункових коштах, належних позивачу при звільненні визначені останньою не правильно, а стягненню з відповідача на її користь підлягає 9713,96грн, що не є виходом за межі позовних вимог та нарахованих без утримання податку й інших обов'язкових платежів. 
При цьому апеляційний суд правильно виходив з того, що розрахунок податкових зобов'язань з оподатковуваного доходу платника податку, нарахованого у джерела його виплати, проводиться податковим агентом (у тому числі роботодавцем).
Доводи касаційної скарги позивача про неправильність визначення апеляційним судом періоду, за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та неврахування судом додаткових пояснень до апеляційної скарги, в яких уточнено позовні вимоги в тому числі щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 29 квітня 2013 року по день фактичного розрахунку, яка станом на 17 січня 2017року становила розмір 234 127,72 грн, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки у заяві про збільшення позовних вимог, поданої до суду першої інстанції у липні 2015 року, позивач просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні саме за період з 29 квітня 2013 року по 24 липня 2015 року, тобто на власний розсуд визначила вказаний період, а суд апеляційної інстанції, відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства розглянув справу в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, що відповідало вимогам процесуального закону щодо меж розгляду справи апеляційним судом. 
Посилання заявника на уточнення позовних вимог у додаткових поясненнях на апеляційну скаргу, поданих в січні 2017 року до суду апеляційної інстанції та визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку у розмірі 234 127,72 грн, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки цивільним процесуальним законом не передбачено можливість уточнення чи збільшення позовних вимог під час апеляційного розгляду справи після їх вирішення судом першої інстанції по суті. Суд апеляційної інстанції в силу покладених на нього повноважень і функцій під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
За таких обставин, відсутні підстави вважати уточненням позовних вимог і їх збільшення, викладену у додаткових поясненнях до апеляційної скарги прохальну частину цих пояснень.
Доводи касаційної скарги позивача про необхідність виключення з мотивувальної частини рішення апеляційного суду посилання на обґрунтованість висновку експерта та його відповідність іншим матеріалами справи зводяться до необхідності переоцінки вказаного доказу (висновку експерта - заступника завідувача відділу криміналістичних видів досліджень Рівненського НДЕКЦ при УМВС України в Рівненській області Гоменюка І. М. від 03 березня 2017 року), який на думку заявника є завідомо неправдивим, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Крім того, посилання суду у рішенні на вказаний висновок та доводи позивача щодо його невідповідності обставинам справи на правильність висновків суду щодо часткового задоволення позовних вимог не впливає, оскільки вимоги даного позову зводяться до стягнення невиплачених розрахункових коштів, які складаються із компенсації за основну та додаткові відпустки. 
У даній справі не вирішувалось питання щодо матеріальної допомоги у розмірі 3 834,79 грн, нарахованої і виплаченої відповідно до касового ордеру від 8 квітня 2013 року, справжність підписів позивача на якому встановлено зазначеною експертизою. Питання про стягнення цієї допомоги предметом позову у справі не було. 
Доводи касаційної скарги відповідача про безпідставне застосування судом відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 КЗпП України спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами, згідно з якими відповідач не провів повний розрахунок з ОСОБА_4 в день звільнення та не виплатив у цей день усі нараховані їй на час звільнення суми, що є підставою для застосування даної норми матеріального права.  
Доводи касаційної скарги відповідача про помилкове незастосування судом принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку є необґрунтованими, оскільки застосування цього принципу при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду та можливе в разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог. В даному випадку вимоги позивача щодо розміру належних їй при звільненні сум задоволено апеляційним судом у повному обсязі, у зв'язку з чим суд правильно виходив з відсутності підстав для застосування принципу співмірності і зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_4 та касаційну скаргу комунального підприємства «Управління майновим комплексом» Рівненської районної ради Рівненської області залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Рівненської області від 20 квітня 2017 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                        В. С. Висоцька
 
        В. В. Пророк
 
        І. М. Фаловська