ПОСТАНОВА
Іменем України

15 січня 2019 року 
м. Київ
справа №316/776/17(2-а/316/122/17)
касаційне провадження №К/9901/16471/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шипуліної Т.М.,
суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2017 (головуючий суддя - Малиш Н.І., судді: Щербак А.А., Юрко І.В.) у справі № 316/776/17 за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Дніпропетровського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, в якому просила скасувати постанову від 22.05.2017 № 14 про накладення адміністративного стягнення. 
Енергодарський міський суд Запорізької області постановою від 31.08.2017 адміністративний позов задовольнив повністю.
Ухвалюючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною п'ятою статті 165-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин); розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувся з порушенням визначеної законом процедури.
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 14.11.2017 постанову Енергодарського міського суду Запорізької області від 31.08.2017 скасував та прийняв нову - про відмову в задоволенні позову.
Приймаючи зазначене рішення, суд апеляційної інстанції вказав на доведеність контролюючим органом наявності в діях позивача складу розглядуваного адміністративного правопорушення. Такі висновки суду ґрунтуються на додатково поданих відповідачем під час апеляційного розгляду доказах, а саме: витягу з ІКП Відокремленого підрозділу «Запорізька теплова електрична станція» Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго», з якого вбачається, що станом на березень 2017 року за підприємством рахується недоїмка зі сплати єдиного соціального внеску. Також Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд дійшов висновку про те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувся в межах та в спосіб визначеної законом процедури.
Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в касаційному порядку. 
В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2017 та залишити в силі постанову Енергодарського міського суду Запорізької області від 31.08.2017.
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме: статей 9, 14, частини п'ятої статті 165-1, статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин),  статей 159, 161, 187 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції). 
Зокрема, зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням принципу офіційного з'ясування обставин у справі, позаяк судом апеляційної інстанції взято до уваги докази, які є неналежними та недопустимими у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції). 
Крім того наголошує, що Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом не надавалась правова оцінка інкримінованому позивачу адміністративному правопорушенню в частині наявності правових підстав для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за частиною п'ятою статті 165-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді головного бухгалтера Відокремленого підрозділу «Запорізька теплова електрична станція» Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго».
22.05.2017 посадовою особою Дніпропетровського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення прийнято постанову № 14, згідно з якою позивача на підставі частини п'ятої статті 165-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу в сумі 3260,00 грн.
Підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності послугував висновок відповідача про допущення повторної протягом року несвоєчасної сплати Відокремленим підрозділом «Запорізька теплова електрична станція» Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» до бюджету нарахованого єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування за лютий 2017 року в розмірі 2456988,84 грн. з граничним терміном сплати 20.03.2017, який фактично перераховано 22.03.2017.
Погоджуючись з такими доводами Дніпропетровського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, суд апеляційної інстанції при ухваленні оспорюваної в даній справі постанови посилався на поданий відповідачем під час апеляційного розгляду витяг з ІКП Відокремленого підрозділу «Запорізька теплова електрична станція» Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго», відповідно до якого станом на 20.03.2017 за підприємством рахувалась недоїмка зі сплати єдиного внеску за лютий 2017 року в сумі                435101,54 грн.
В поданій касаційній скарзі позивач, серед іншого, вказує на безпідставність прийняття судом апеляційної інстанції цього доказу, оскільки зазначений витяг не завірений належним чином, поданий лише під час апеляційного розгляду без зазначення об'єктивних причин неможливості подання його під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Відповідно до частини четвертої статті 187 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції) якщо в апеляційній скарзі наводяться нові докази, які не були надані суду першої інстанції, то у ній зазначається причина, з якої ці докази не були надані. 
Частиною другою статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції) передбачено, що суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу. 
Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції було зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести скаржник). 
Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
Таким чином, суд апеляційної інстанції досліджує нові докази, якщо визнає, що вони не могли бути надані суду першої інстанції або відмова в їх прийнятті визнана необґрунтованою. Висновок про визнання чи невизнання цих обставин такими, що мають значення для розгляду справи, має бути викладений в судовому рішенні.
Однак, обґрунтовуючи своє рішення виключно на підставі додатково поданих контролюючим органом під час апеляційного розгляду справи доказів, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд не вмотивував підстави прийняття таких доказів з посиланням на відповідні обставини, які перешкоджали відповідачу подати їх під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Слушними є також доводи позивача про те, що поданий органом доходів і зборів до суду апеляційної інстанції витяг з ІКП Відокремленого підрозділу «Запорізька теплова електрична станція» Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» не засвідчений у порядку, встановленому статтею 7 Закону України від 22.05.2003                 № 851-IV «Про електронні документи та електронний документообіг» та Порядком засвідчення наявності електронного документа (електронних даних) на певний момент часу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004           № 680 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Отже, судом апеляційної інстанції при розгляді справи не вирішено у встановленому законом порядку питання допустимості та належності доказів, поданих контролюючим органом під час апеляційного розгляду справи.
Крім того, статтею 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Частиною четвертою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції)  передбачено, що суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. 
Утім, суд апеляційної інстанції в порушення принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі не надав правової оцінки обставинам наявності в діях позивача інкримінованого їй адміністративного правопорушення.
Так, адміністративне правопорушення, за яке позивача притягнуто до адміністративної відповідальності, кваліфіковано за частиною п'ятою статті 165-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), згідно з якою несплата або несвоєчасна сплата єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, у тому числі авансових платежів, у сумі більше трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, вчинене особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за такі ж порушення, тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичну особу-підприємця або особу, яка забезпечує себе роботою самостійно, від ста п'ятдесяти до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Тобто, диспозицією частини п'ятої статті 165-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачена відповідальність особи за вчинення нею повторно несплати або несвоєчасної сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, у тому числі авансових платежів, за які така особа протягом року була піддана адміністративному стягненню.
Проте, постанова від 22.05.2017 № 14 про накладення адміністративного стягнення не містить посилань на конкретний встановлений факт притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частинами третьою та/або четвертою статті 165-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) протягом останнього року, що передував інкримінованому адміністративному правопорушенню.
Також, у матеріалах справи наявна постанова Енергодарського міського суду Запорізької області від 29.06.2016 у справі № 316/124/17 (набрала законної сили 11.07.2017), якою визнано протиправною та скасовано постанову Дніпропетровського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 18.01.2017 № 1 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі                  2040,00 грн. за вчинення порушення, передбаченого частиною четвертою  статті 165-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Однак, судом апеляційної інстанції відповідні обставини не перевірялись та докази на їх підтвердження не досліджувались.
Згідно з частиною другою статі 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Таким чином, постановлене у справі рішення Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції необхідно вирішити питання допустимості та належності поданих відповідачем під час апеляційного розгляду справи доказів, а також встановити обставини та дослідити докази щодо наявності або відсутності підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною п'ятою статті 165-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2017 у справі № 316/776/17 скасувати.
Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду:                                                                            Т.М. Шипуліна

                                                                                                     Л.І. Бившева
                                                                                                    
                                                                                                                            В.В. Хохуляк