Постанова                                                   
Іменем України
29 листопада 2018 року
м. Київ
справа № 163/2724/16-к
провадження № 51-723км17
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                         ОСОБА_5 ,
засудженої                                      ОСОБА_6 ,
захисника                                      ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 20 липня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 
№ 12016030150000374, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Заболоття Волинської області, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 
10 березня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК у строк відбування покарання ОСОБА_6 зараховано строк попереднього ув`язнення з 21 липня 2016 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 10 700 грн, 15 000 грн, 15 500 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, моральної шкоди та витрат на правову допомогу відповідно.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9  150 000 грн, 15 500 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу відповідно.
Арешт на автомобіль «Форд Транзит», номерний знак 
НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_6 , залишено чинним до виконання вироку в частині цивільних позовів.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватою в тому, що вона, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, 21 липня 2016 року близько 18:30, на подвір`ї домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_1 , під час сварки та бійки, що раптово виникли на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_10 , діючи з невизначеним умислом, завдала декількох ударів кухонним ножем по тілу останнього, заподіявши йому різних за характером та ступенем тяжкості тілесних ушкоджень, у тому числі й тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого. 
Апеляційний суд Волинської області ухвалою від 20 липня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу скасувати ухвалу апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість і призначити новий  розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). Зазначає, що характер спричинення тілесних ушкоджень, поведінка ОСОБА_6 після вчиненого, показання свідків, висновки експертиз вказують на вчинення ОСОБА_6 саме умисного вбивства, тобто кримінального правопорушення, передбаченого 
ч. 1 ст. 115 КК. Стверджує, що незастосування закону України про кримінальну відповідальність судом апеляційної інстанції, який підлягав застосуванню, призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення через м`якість. Зазначає, що при призначенні мінімальної міри покарання, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 121 КК, судом не враховано, що ОСОБА_6 характеризується посередньо, в минулому притягалася до кримінальної відповідальності, інкримінований їй злочин відноситься до категорії особливо тяжких та вчинений останньою в стані алкогольного сп`яніння.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора. 
Засуджена ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 просили відмовити 
в задоволенні касаційної скарги прокурора.
Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно 
до статті 94 цього Кодексу.
Як убачається з матеріалів провадження, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який її засуджено,  підтверджуються детально наведеними у вироку доказами, які суд ретельно дослідив, правильно оцінив.
Зокрема, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого 
ч. 2 ст. 121 КК, підтверджується показаннями самої ОСОБА_6 , яка повідомила, за яких обставин під час боротьби вона кухонним ножем заподіяла тілесних ушкоджень ОСОБА_10 ; даними протоколів огляду місця події, проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченої; даними висновків судово-медичних експертиз трупа ОСОБА_10 та тілесних ушкоджень обвинуваченої тощо.
Враховуючи викладене, колегія суддів касаційного суду вважає, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, повністю доведено та її дії кваліфіковано правильно.
Доводи прокурора про те, що ОСОБА_6 вчинила умисне вбивство ОСОБА_10 , на думку колегії суддів, є безпідставними.
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК вбивство – це умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. За змістом ст. 24 КК наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
Для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, необхідно ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.
Враховуючи дані про обстановку вчинення злочину, спосіб та знаряддя його скоєння, характер виявлених у ОСОБА_10 тілесних ушкоджень у ділянці грудної клітки, їх локалізацію і механізм утворення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що стосовно заподіяння тяжких тілесних ушкоджень вина ОСОБА_6 була умисною. Також суд зробив правильний висновок про те, що обвинувачена не мала умислу на позбавлення життя потерпілого, оскільки знаряддя злочину – кухонний ніж – вона взяла для нарізання кавуна, а не з метою вбивства, тримала його в руках ще до початку конфлікту. Крім того, про це свідчить і поведінка ОСОБА_6 після вчинення злочину (просила викликати швидку допомогу, виконувала реанімаційні дії щодо потерпілого). Тому суд дійшов правильного висновку, що стосовно заподіяння смерті потерпілому вина ОСОБА_6 була необережною та обгрунтовано кваліфікував її дії 
за ч. 2 ст. 121 КК.   
Безпідставними є доводи прокурора про те, що суд апеляційної інстанції був зобов`язаний повторно дослідити докази. 
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Як убачає суд з матеріалів провадження, учасники судового провадження в суді апеляційної інстанції такого клопотання не заявляли. Тому суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.
Доводи прокурора про те, що ОСОБА_6 призначено м`яке покарання, є безпідставними. 
Відповідно до ст. 65 КК при призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Суди першої та апеляційної інстанцій зазначених вимог закону про кримінальну відповідальність дотрималися.
Як видно з вироку районного суду, який апеляційний суд залишив без змін, при призначенні покарання ОСОБА_6 суд урахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, особу винної, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченої. Зокрема, суд виходив з того, що ОСОБА_6 вчинила злочин, який відноситься до тяжкого злочину, є не судимою, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, проживає з сином. Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 , відповідно 
до ст. 66 КК суд визнав її щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення дій, спрямованих на часткове відшкодування шкоди потерпілим. Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_6 , суд визнав вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.
Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження вчинення нею нових злочинів.
При перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку суд відповідно до вимог ст. 419 КПК ретельно перевірив доводи в апеляційних скаргах потерпілих і прокурора та дав на них мотивовані відповіді. Зазначив, з яких підстав апеляційні скарги визнав необґрунтованими.  
Отже, з огляду на те, що немає правових підстав вважати призначене засудженій покарання явно несправедливим через м`якість, не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування або зміни судових рішень, касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, п. 4 параграфа 3 «Перехідні положення» розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року 
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 20 липня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, – без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                             ОСОБА_3