Постанова 
Іменем  України
 
23 січня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 210/5378/17-ц
 
провадження № 61-45776 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3;
представники позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5;
відповідач - Державна казначейська служба України;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі судді Сільченка В. Є. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області   у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,       від 19 вересня 2018 року та касаційну скаргу ОСОБА_3    на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2018 року,
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних за порушення грошового зобов'язання. 
Позовна заява мотивована тим, що вироком Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 1997 року його було засуджено за статтею 42, частиною третьою статті 141, частиною першою статті 145 КК України 1963 року до дев'яти років позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 17 лютого 1998 року міра покарання була зменшена до семи років позбавлення волі, в іншій частині вирок суду залишено без змін. 10 січня 2001 року Постановою Президії Дніпропетровського обласного суду вирок Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 1997 року та ухвалу Дніпропетровського обласного суду від 17 лютого 1998 року відносно нього було скасовано, справу направлено на нове розслідування.
13 вересня 2001 року постановою Нікопольського районного суду Дніпропетровської області його було звільнено з-під варти та застосовано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.
Таким чином, він незаконно знаходився у місцях позбавлення волі протягом чотирьох років та шести місяців.
19 липня 2011 року слідчим органу досудового розслідування було   винесено постанову про припинення відносно нього кримінального переслідування, про яку йому стало відомо лише 05 квітня 2012 року.
Таким чином, протягом десяти років шести місяців та двадцяти одного дня він незаконно знаходився під слідством.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 квітня 2013 року, яке було змінене рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2013 року, стягнуто на його користь з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку 900 тис. грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Виданий Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області виконавчий лист був пред'явлений ним для примусового виконання 29 січня 2014 року. 30 грудня 2014 року належні до стягнення за рішенням суду кошти були перераховані Державною казначейською службою України на його рахунок.
Посилаючись на несвоєчасне виконання судового рішення, а також на положення частини другої статті 625 ЦК України, ОСОБА_3 просив суд стягнути з Державної Казначейської Служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на його користь 195 750 грн індексу інфляції та трьох процентів річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання згідно рішення суду.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 26 квітня 2018 року про виправлення описки, позов   ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з Державної казначейської Служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 195 750 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що рішення судів, що набрали законної сили, підлягають обов'язковому виконанню, а невиконання судових рішень є підставою для відповідальності, у тому числі й цивільно-правової, яка передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. У зв'язку з цим районний суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок індексу інфляції (175 500 грн) та трьох процентів річних (20 250 грн), стягнув їх на його користь з відповідача. 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2018 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року в частині     розміру коштів, стягнутих з Державної казначейської Служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3, змінено, зменшено цей розмір з 195 750 грн до 20 250 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Змінюючи рішенням районного суду та зменшуючи розмір стягнутих з відповідача на користь позивача суми, апеляційний суд виходив із того, що положення частини другої статті 625 ЦК України, якими передбачено нарахування індексу інфляції за прострочення грошового зобов'язання, не застосовуються до правовідносин, які виникають із виконання судових рішень, так як такі правовідносини регулюються нормами спеціального законодавства, а саме Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», положення яких не передбачають нарахування індексу інфляції на суму боргу. При цьому суд послався на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 20 січня 2016 року № 6-2759цс15.
У касаційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли до помилкового висновку про задоволення позову, оскільки не врахували доводи відповідача про те, що правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», Порядком виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України        від 03 серпня 2011 року № 845. Таким чином, спірні правовідносини щодо виконання судових рішень врегульовані спеціальним законодавством і до них не можуть бути застосовані норми закону, які передбачають цивільно-правову відповідальність, зокрема положення частини другої статті 625 ЦК України. Крім того, законодавством не передбачено конкретного строку для виконання рішень суду про відшкодування моральної шкоди за рахунок державного бюджету, на відміну від рішень про стягнення коштів з державних органів, оскільки таке списання здійснюється у порядку черговості та у межах бюджетних призначень. 
У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати, рішення районного суду залишити в силі. 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов до помилкового висновку про те, що положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки не врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18, згідно з якими положеннями статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. 
Відзиви на касаційні скарги не надходили. 
Касаційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України   судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає. 
Судом установлено, щорішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 квітня 2013 року, яке було змінене рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2013 року, стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 900 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів,       що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Виданий 05 квітня 2013 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області на підставі вищевказаних судових рішень виконавчий лист був пред'явлений ОСОБА_3 до виконання 29 січня 2014 року (а. с. 5).
30 грудня 2014 року належні до стягнення за рішеннями судів кошти були перераховані Державною казначейською службою України на рахунок ОСОБА_3 (а. с. 8). 
Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що рішення судів були виконанні відповідачем несвоєчасно, внаслідок чого він зазнав майнових втрат у зв'язку із інфляційними процесами в країні. А тому, посилаючись на положення пункту 6 статті 4, статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», частини другої статті 625 ЦК України, ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача на його користь три процента річних та індекс інфляції за порушення грошового зобов'язання. 
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня      2018 року №14-16цс18.
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила                 від правового висновку, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року       № 6-2759цс15, на яку послався суд апеляційної інстанції у цій справі, і ця постанова ВеликоїПалати Верховного Суду на дату постановлення судом апеляційної інстанції судового рішення вже була прийнята. 
Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Апеляційний суд на зазначені вище вимоги закону уваги не звернув,не врахував, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання, не визначився з тим, чи підлягає у такому разі стягнення інфляції за порушення грошового зобов'язання з наведенням відповідних розрахунків.  
У зв'язку з наведеним оскаржуване судове рішення апеляційного суду не можна вважати законним й обґрунтованим.
Суд касаційної інстанції не може ухвалити власне рішення, оскільки в силу своїх повноважень не має права встановлювати обставини, враховуючи те, що у рішенні районного суду відсутні розрахунки трьох процентів річних за порушення грошового зобов'язання. 
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий     розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_3 задовольнити частково.
Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
Б. І. Гулько
 
Є. В. Синельников
 
Ю. В. Черняк