ПОСТАНОВА
Іменем України
 
21 листопада 2018 року
м. Київ
 
Справа №464/12917/13-ц
Провадження № 14-420цс18
Велика Палата Верховного Суду у складі: 
судді-доповідача Ситнік О.М., 
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю. 
розглянула в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 травня 2015 року (суддя Мичка Б. Р.), ухвали Апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року (судді Кабалів І. І., Монастирецький Д. І., Шумська Н. Л.) та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року (судді Луспеник Д. Д., Журавель В. І., Закропивний О. В., Черненко В. А., Штелик  С. П.) у цивільній справі за позовом прокурора м. Львова до ОСОБА_3, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі - БТІ), третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Львівська міська рада (далі - Міськрада), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державне підприємство «Підприємство Львівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області № 48» (далі - ДП Виправної колонії), приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу СтоцкоТарас Львович (далі - приватний нотаріус), про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, визнання договору недійсним, демонтаж будівлі; за позовом третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору - Міськради до Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції (далі - РС Львівського МУЮ, Реєстраційна служба), БТІ, ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус, ДП Виправної колонії, Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), про скасування державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу та демонтаж самочинного будівництва.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2013 року прокурор м. Львова звернувся до суду з указаним позовом про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, визнання договору недійсним і демонтаж будівлі.
Позовна заява мотивована тим, що 16 листопада 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого останній придбав житловий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0895 га, на якій розташований вказаний будинок.
ОСОБА_3 отримав державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,0895 га для обслуговування житлового будинку та 20 лютого 2008 року зареєстрував право власності на житловий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_1.
30 січня 2012 року за вказаною адресою було зареєстровано будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 23 грудня 2011 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Салон «Же-О-Зе» (далі - ТОВ «Салон «Же-О-Зе») до Міськради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - БТІ, про визнання права власності на нежитлові приміщення, яким задоволено позовні вимоги ТОВ «Салон «Же-О-Зе» та визнано за останнім право власності на нежитлові приміщення, у тому числі на будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1. ТОВ «Салон «Же-О-Зе» отримало відповідний витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно.
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12 березня 2013 року рішення Господарського суду Львівської області від 23 грудня 2011 року скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Салон «Же-О-Зе» відмовлено.
Прокурор вважав, що право власності набуто ТОВ «Салон «Же-О-Зе» неправомірно, оскільки рішення суду, на підставі якого зареєстроване право власності на спірне нежитлове приміщення, скасоване та просив на цій підставі визнати протиправним та скасувати рішення БТІ від 30 січня 2012 року про державну реєстрацію права власності ТОВ «Салон «Же-О-Зе» на нерухоме майно - будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 8 травня 2012 року, укладений між ТОВ «Салон «Же-О-Зе» та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом; визнати протиправним та скасувати рішення реєстратора - БТІ від 28 травня 2012 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно - вказану будівлю ресторану. Зазначав, що проектна документація, містобудівні умови на спірне нерухоме майно не погоджувалися та не видавалися, в експлуатацію вказаний об'єкт в установленому порядку не приймався, при цьому безпосередньо під самочинно збудованим нерухомим майном знаходиться мережа теплопостачання, що знаходиться на балансі ДП  Виправної колонії, а по прилеглій до спірної будівлі території проходить телефонна мережа. Просив зобов'язати ОСОБА_3 демонтувати будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м за вищевказаною адресою.
У серпні 2014 року Міськрада звернулася до суду з позовом до Реєстраційної служби, БТІ, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус, ДП Виправна колонія, ПАТ «Укрсоцбанк», про скасування державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу та демонтаж самочинного будівництва. 
Позов мотивовано тим, що у липні 1998 року на адресу Львівського міського голови надійшло звернення ОСОБА_6 про передачу у приватну власність земельної ділянки, що знаходиться на АДРЕСА_1 для обслуговування власного житлового будинку. 
За результатами розгляду звернення постійна комісія землекористування, будівництва і архітектури Міськради прийняла рішення про доцільність передачі ОСОБА_6 земельної ділянки площею 895 кв. м для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1.
Відповідно до наказу Департаменту землеустрою та планування забудови міста Львівської міської ради народних депутатів від 10 лютого 1999 року № 23 у приватну власність ОСОБА_6 передано земельну ділянку загальною площею 895 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку без права будівництва. 
Ухвалою Міськради від 18 лютого 1999 року № 148 затверджено наказ та видано ОСОБА_6 державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0895 га на АДРЕСА_1.
Міськрада зауважувала, що в усіх випадках передачі вказаної земельної ділянки, закріплено обмеження щодо червоних ліній вулиць: земельна ділянка площею 0,0895 га знаходиться в межах червоних ліній без права забудови та посадки багаторічних насаджень. У період з 1999 року по 2007 рік неодноразово змінювались власники земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 27 червня 2007 року земельна ділянка на АДРЕСА_1 надана для обслуговування житлового будинку та перебуває у власності ОСОБА_3, якому належить й житловий будинок, загальною площею 38,3 кв. м, що розташований на цій земельній ділянці на підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 2006 року. У період з 2007 року по 2014 рік не відбувалося зміни власника вказаної земельної ділянки, однак за договором купівлі-продажу від 27 червня 2011 року ОСОБА_3 продав ТОВ «Салон «Же-О-Зе» будівлю ресторану площею 288,60 кв. м, яка розташована за вищевказаною адресою.
Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу від 27 червня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Салон «Же-О-Зе», предметом якого є будівля ресторану площею 288,60 кв. м на АДРЕСА_1, не був нотаріально посвідченим, тому в ТОВ «Салон «Же-О-Зе» не виникло повноважень з розпорядження вказаною нежитловою будівлею, Міськрада просила визнати нечинним витяг про державну реєстрацію права власності ТОВ «Салон «Же-О-Зе» на будівлю ресторану загальною площею 288,6 кв. м на АДРЕСА_1 від 30 січня 2012 року № 33010077, виданий БТІ; визнати нечинним витяг від 28 травня 2012 року № 35898006 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказану будівлю ресторану, виданий БТІ; скасувати державну реєстрацію права власності ТОВ «Салон «Же-О-Зе» на будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1; зобов'язати Реєстраційну службу внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності останнього на вказане нежитлове приміщення; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказану будівлю ресторану та зобов'язати Реєстраційну службу внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності останнього на вказане нежитлове приміщення; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 8 травня 2012 року між ТОВ «Салон «Же-О-Зе» та ОСОБА_3, а також зобов'язати ОСОБА_3 привести у попередній стан земельну ділянку, що знаходиться на АДРЕСА_1, шляхом демонтажу самочинно встановленої будівлі ресторану, загальною площею 288,6 кв. м.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18 травня 2015 року позови прокурора м. Львова та Міськради задоволено частково:
-          скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності ТОВ «Салон «Же-О-Зе» від 30 січня 2012 року на будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 та зобов'язано РС Львівського МУЮ внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності ТОВ «Салон «Же-О-Зе» на вказані нежитлові приміщення;
-          визнано недійсним договір купівлі-продажу від 8 травня 2012 року, укладений між ТОВ «Салон «Же-О-Зе» та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом;
-          скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 від 28 травня 2012 року на будівлю ресторану, загальною площею 288,6 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 та зобов'язано РС Львівського МУЮ внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на вказані нежитлові приміщення;
-          зобов'язано ОСОБА_3 привести до попереднього стану земельну ділянку, що знаходиться на АДРЕСА_1, шляхом демонтажу самочинно встановленої будівлі ресторану, загальною площею 288,6 кв. м;
-          у задоволенні позову Міськради щодо визнання нечинними витягів про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Салон «Же-О-Зе» від 30 січня 2012 року № 33010077 та ОСОБА_3 від 28 травня 2012 року № 35898006, виданих БТІ, відмовлено;
-          вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 травня 2015 року залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року залишено без змін. 
3. Короткий зміст вимог заяви про перегляд судових рішень 
У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 травня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права. 
Зокрема, заява ОСОБА_3 про перегляд указаних судових рішень подана з підстав, передбачених пунктами 1, 4  частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України; у редакції, чинній на час подання заяви), а саме неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм статей 15, 16, 215, 216, 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.
На обґрунтування заяви про перегляд судових рішень та як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявник надав копії: ухвали Вищого адміністративного суду України від 30 червня 2016 року; ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2013 року,  21 квітня 2016 року, 19 липня та 30 серпня 2017 року; постанов Вищого господарського суду України від 4, 13 липня та  2, 16 серпня 2017 року. 
Також заявник указує на невідповідність оскаржуваних судових рішень викладеному в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 354/612/13-ц висновку щодо застосування статті 376 ЦК України в подібних правовідносинах.
Крім того, у квітні 2018 року до заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_3 додав постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі № 14-16цс18.
4. Підстави розгляду заяви про перегляд Великою Палатою Верховного Суду
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким ЦПК України викладено в новій редакції.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України в редакції цього Закону провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У лютому 2018 року Верховний Суд України передав заяву ОСОБА_3 про перегляд судових рішень до Верховного Суду.
За правилами підпункту 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VІІІ) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.
Відповідно до підпункту 2 цього пункту якщо цивільна справа за заявою про перегляд судових рішень Верховним Судом України відповідно до правил, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, повинна розглядатися на спільному засіданні відповідних судових палат Верховного Суду України, - така справа після її отримання Касаційним цивільним судом передається на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвалою судді Верховного Суду від 16 липня 2018 року призначено справу до судового розгляду, а ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 5 вересня 2018 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки заяву про перегляд подано ОСОБА_3 з підстав неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права судами касаційної інстанції різної юрисдикції, тому за правилами статті 360-2 ЦПК України в редакції, що була чинною до 15 грудня 2017 року, справа повинна розглядатися на спільному засіданні відповідних судових палат Верховного Суду України.
5. Мотиви, з яких виходить Велика Палата Верховного Суду та застосовані нею положення законодавства
Відповідно до статті 353 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) Верховний Суд України переглядав судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.
Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав, зокрема, неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.
При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де подібними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
У справі, про перегляд судових рішень у якій подано заяву, суд касаційної інстанції зазначив, що за частиною сьомою статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво.
Суди, розглядаючи зазначені позови, мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.
За висновком суду касаційної інстанції у цій справі суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, врахували, що ОСОБА_3 збудував спірне нежитлове приміщення всупереч обмеженням, які були встановлені та зазначені в договорі купівлі-продажу при купівлі ним житлового будинку та земельної ділянки за адресою на АДРЕСА_1, а саме: «щодо червоних ліній вулиць: земельна ділянка площею 0,0895 га знаходиться в межах червоних ліній без права забудови та посадки багаторічних насаджень; забезпечити цілодобовий доступ до існуючих на території ділянки інженерних мереж для їх ремонту, обслуговування, дотримуватись правил використання землі в охоронній зоні згідно з вимогами інженерних служб міста і не чинити перешкод у будівництві нових», про що ОСОБА_3 був ознайомлений під час підписання договору купівлі-продажу.
Таким чином, застосувавши абзац другий частини сьомої статті 376 ЦК України, суд касаційної інстанції погодився з судовими рішеннями, якими задоволені позовні вимоги прокурора м. Львова і Міськради та, зокрема, визнано недійсним договір купівлі-продажу на будівлю ресторану за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ТОВ «Салон «Же-О-Зе» та ОСОБА_3, скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірну будівлю ресторану та зобов'язано його привести до попереднього стану земельну ділянку за цією ж адресою шляхом демонтажу самочинно встановленої будівлі ресторану. 
У наданій для порівняння ухвалі від 30 червня 2016 року (справа № К/800/8216/16, № К/800/8625/16) Вищий адміністративний суд України, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області про зобов'язання за власний рахунок здійснити знесення самовільно збудованої будівлі, виходив із того, що відповідач, фізична особа, не є забудовником спірного приміщення, тому позивач не може просити зобов'язати останнього здійснити знесення самовільно збудованої будівлі. При цьому земельна ділянка на якій знаходиться ця будівля належить Товариству на підставі договору оренди.
В інших наданих для порівняння судових рішеннях Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ:
- залишив без змін рішення суду апеляційної інстанції, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог про знесення самочинної забудови будинку, зазначивши, що в ході розгляду справи позивач відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) не надав суду належних доказів, які б свідчили про істотне порушення відповідачем будівельних норм і правил під час будівництва спірної будови, а відсутність повідомлення про початок будівельних робіт не може бути підставою для знесення самочинної будівлі (ухвала від 19 липня 2017 року у справі № 711/2379/15-ц).
- з урахуванням частини сьомої статті 376 ЦК України погодився з рішенням суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання особи знести самочинно збудований будинок, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту здійснення відповідачем самочинного будівництва без додержання архітектурних, санітарних, пожежних та екологічних норм (ухвала від 21 квітня 2016 року у справі № 2-763/11);
- за встановлення відсутності істотного порушення відповідачами будівельних норм і правил, що впливає на міцність і безпечність зробленого будівництва, а також того, що допущені відповідачами порушення суперечать суспільним інтересам, перешкоджає громадським і приватним інтересам на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок та неможливість перебудови нерухомості відповідно до державних правил та санітарних норм, або того, що відповідачі відмовляються від такої перебудови, що є обов'язковою умовою для знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил, залишив без змін рішення суду апеляційної інстанції, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог про зобов'язання звільнити земельну ділянку шляхом знесення самовільного будівництва (ухвала від 30 серпня 2017 року).
Таким чином, у вказаних судових рішеннях, наданих для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.
Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2013 року (справа № 1309/3809/12), що надана заявником для порівняння, якою судові рішення судів попередніх інстанцій скасовано, а справу передано на новий розгляд, не містить правової позиції щодо спірних правовідносин та застосування норм матеріального права, а вказує на допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права та необхідність їх усунення для правильного вирішення спору, а також не з'ясування судами належним чином фактичних обставин справи.
Постанови Вищого господарського суду України від 2 серпня 2017 року (справа №904/9647/16), від 16 серпня 2017 року (справа № 914/194/17) та від 13 липня 2017року (справа №910/18225/16) ухвалені у справах про витребування майна, про визнання недійсним (нікчемним) договору відчуження об'єктів нерухомого майна за договором фінансового лізингу, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та про визнання іпотечного договору недійсним, відповідно, тобто у справах з іншими предметами позову, змістом позовних вимог та встановленими різними фактичними обставинами справи.
Крім того, зі змісту постанови Вищого господарського суду України від 4 липня 2017 року (справа № 910/3095/16) убачається, що вона також ухвалена не в подібних правовідносинах, за різних підстав позову та встановлених судами фактичних обставин, оскільки суд касаційної інстанції, залишаючи без змін судові рішення судів попередніх інстанцій, якими визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень та витребувано нерухоме майно із чужого незаконного володіння на користь дійсного власника, вказав, що відсутні докази здійснення Приватним підприємством «Єлизавета - ІІ» оплати повної вартості придбаного об'єкта приватизації - нежитлових приміщень, тому останнє не набуло права власності на них. Право власності територіальної громади на спірне майно не припинилося, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог відповідно до статті 388 ЦК України.
Отже, порівняння зазначених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.
У наданій заявником постанові від 19 квітня 2017 року (справа №354/612/13-ц) Верховний Суд України скасував судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій, а справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначивши, що суди установивши обставину того, що частина збудованого відповідачем житлового будинку порушує права позивача на користування належною їй на праві власності земельною ділянкою, тому така частина будинку підлягає знесенню на підставі положення частини четвертої статті 376 ЦК України, не застосували до спірних правовідносин положення статті 391 цього Кодексу, а також дійшли до висновку про знесення самочинного будівництва не вказавши, які саме приміщення слід знести, їх площу, площу самої будови та якого року вона споруджена, чи спірний об'єкт можна відокремити від інших споруд та чи не вплине знесення окремих його частин на міцність і безпечність самого будинку.
Порівняння змісту наданої постанови Верховного Суду України про знесення самочинного будівництва відповідно до приписів частини четвертої статті 376 ЦК України, зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що у них йдеться про застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах.
Також заявник, який просить у заяві скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій у повному обсязі, не навів доводів та обставин щодо  застосування судами касаційних інстанцій норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності.
За таких обставин вважати заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 травня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року обґрунтованою немає підстав.
За змістом статті 360^5 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року)  суд відмовляє у задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.
Керуючись підпунктами 1, 2 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
П О С Т А Н О В И Л А:
У задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 травня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року у цивільній справі №464/12917/13-ц відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач  О. М. Ситнік
Судді:                                                Н. О. Антонюк   Л. М. Лобойко
С. В. Бакуліна    Н. П. Лященко
В. В. Британчук  О. Б. Прокопенко
Д. А. Гудима    Л. І. Рогач
В. І. Данішевська І. В. Саприкіна
О. С. Золотніков    О. С. Ткачук
                                                 О. Р. Кібенко      В. Ю. Уркевич 
                                                 В. С. Князєв
 
Відповідно до частини третьої статті 415 Цивільного процесуального кодексу України постанову оформлено суддею Рогач Л. І.