ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року 
м. Київ

Справа №  911/3716/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Пількова К. М., Чумака Ю. Я.,
здійснивши розгляд у письмовому провадженні касаційної скарги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2018 (судді: Кропивна Л. В., Смірнова Л. Г., Дідиченко М. А.) у справі № 911/3716/17
за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"
до Державного підприємства "Макарівське лісове господарство",
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Одеської митниці Державної фіскальної служби України,
про стягнення 528 774,00 грн,
В С Т А Н О В И В:
1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень 
1.1. У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - регіональна філія "Одеська залізниця" ПАТ "Українська залізниця") звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Державного підприємства "Макарівське лісове господарство" (далі - ДП "Макарівський лісгосп") про стягнення плати за користування вагонами у сумі 379  478 грн, збору за зберігання вантажу у вагонах у сумі 148 340,88 грн, збору за маневрову роботу у сумі 808,32 грн, телеграфного збору у сумі 146,40 грн.
1.2. Позовну заяву із посиланням на положення статей 4, 218 Митного кодексу України, статті 26 Закону України "Про залізничний транспорт", статті 119 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 (далі - Статут залізниць України), та Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі - УМВС) обґрунтовано наявністю підстав для відшкодування витрат, пов'язаних зі здійсненням розвантажувальних, навантажувальних, перевантажувальних та інших операцій, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України.  
Отже, у зв'язку із надходженням 26.01.2017 заяви відділу митного оформлення № 2 Митного поста "Роздільна" Одеської митниці Державної фіскальної служби України, згідно з якою вимагалося затримати вагони відповідача для проведення переогляду на підставі статті 338 Митного кодексу України, пункту 14 постанови Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 № 467, на підставі доручення на проведення огляду (переогляду) транспортних засобів комерційного призначення, наданого Управлінням Служби безпеки України в Одеській області, а також за клопотанням слідчого ОВС СУ ГУ НА в Одеській області від 13.01.2017, працівниками станції Кучурган складено акт загальної форми від 26.01.2017 № 15К1 для засвідчення факту простою вагонів. Про факт затримання вагонів станцією Кучурган направлено станції відправлення телеграму від 26.01.2017 № 8. 
Крім того, 01.06.2017 на адресу позивача надійшов лист слідчого управління Головного управління Національної поліції в Одеській області із повідомленням про накладення арешту на 88 вагонів, у тому числі вагони відповідача із вказівкою про направлення вагонів на станцію Одеса-Застава-1 Одеської залізниці одержувачу - Товариству з обмеженою відповідальністю "Віматекс" (далі - ТОВ "Віматекс"), яке у листі від 01.06.2017 підтвердило готовність прийняти вагони, у зв'язку з чим 25.07.2017 вагони відповідача переадресовано ТОВ "Віматекс", що підтверджується наказом від 25.07.2017 № 366.
Час затримки вагонів відповідача на станції Роздільна-Сортувальна засвідчено актом загальної форми від 25.07.2017 № 114К1, за час простою вагонів нараховано плату за користування вагонами, збір за зберігання вантажу у вагонах, збір за маневрову роботу і телеграфний збір.
1.3. У відзиві на позовну заяву ДП "Макарівський лісгосп" просило відмовити у її задоволенні, наголошуючи на відсутності вини відповідача у затримці вагонів, яка сталася з вини саме правоохоронних органів, а отже і на відсутності підстав для стягнення грошових коштів.
Відповідач також зауважив, що затримка вагонів відбулася не з метою проведення митних формальностей, а за вказівкою органів досудового слідства, натомість у межах кримінального провадження жодній особі не пред'явлено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, немає і обвинувального вироку, що також доводить відсутність вини відповідача у затримці вагонів.
1.4. У квітні 2018 року ДП "Макарівський лісгосп" подало до суду заяву про застосування позовної давності на підставі статей 256, 2573 258, 261 Цивільного кодексу України, частини 5  статті 315 Господарського кодексу України статті 137 Статуту залізниць України, акцентуючи, що шестимісячний термін позовної давності за вимогами залізниць до вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів обчислюються щодо стягнення штрафу за невиконання плану перевезень - після закінчення пятиденного терміну, встановленого для сплати штрафу, а в усіх інших випадках - з дня настання події, що стала підставою для подання позову.  Отже, оскільки підставою для подання позову стала подія, а саме затримання 26.01.2017 вагонів, шестимісячний строк спливає 26.07.2017, а позов подано у грудні 2017 року.
2. Короткий зміст судових рішень у справі
2.1. Рішенням Господарського суду Київської області від 14.06.2018 позов задоволено повністю, стягнуто з ДП "Макарівський лісгосп" на користь регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" 528 774,00 грн платежів, нарахованих за час затримки вагонів, і 7 931,61 грн судового збору.
2.2. Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог, зазначивши, що чинним законодавством установлено обов'язок саме   вантажовідправника сплачувати залізниці плату за користування вагонами та збір за зберігання вантажів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці, наприклад, за зупинку вагонів з метою проведення слідчих дій.
2.3. Щодо застосування позовної давності суд першої інстанції не погодився із твердженням відповідача, що відлік строку позовної давності у спорах такої категорії починається із дня затримання вагонів, і дійшов висновку, що подією, яка передувала пред'явленню позову до суду, стало складення акта загальної форми від 25.07.2017 № 114К1, в якому залізниця зафіксувала період затримки вагонів, визначила суми платежів і зборів, які вантажовідправник зобов'язаний сплати на користь залізниці. Отже, позовну давність належить рахувати саме із дати складання акта загальної форми про закінчення затримки вагонів від 25.07.2017, без урахування якого неможливо визначити фактичний термін затримки вагонів.
2.4. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2018 рішення Господарського суду Київської області від 14.06.2018 скасовано, у задоволенні позову відмовлено.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність вини відповідача, а отже і про відсутність правових підстав для стягнення відповідних грошових коштів.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї
3.1. Не погоджуючись із постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2018, регіональна філія "Одеська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" у касаційній скарзі просить її скасувати, а рішення Господарського суду Київської області від 14.06.2018 залишити в силі.
Скаржник наголошує, що наявність вини відправника (або одержувача) у затримці вагонів не є обов'язковою умовою виконання відповідачем господарських зобов'язань, які виникли на підставі нормативно-правових актів, що регулюють господарську діяльність у сфері перевезень. Проте суд апеляційної інстанції неправомірно не застосував до спірних правовідносин положення пункту 13 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 № 113 (далі - Правила користування вагонами і контейнерами), і пункту 9 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 (далі -Правила зберігання вантажів).
При цьому, на думку скаржника, суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення пункту 1.10 Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 (далі - Правила розрахунків за перевезення вантажів), яким передбачено, що платежі, збори, які виникли через затримку вагонів (контейнерів) з вантажами під час перевезення з вини відправника, оформлюються станцією затримки відповідними документами, які надсилаються на станцію відправлення для стягнення цих платежів, зборів з відправника. Отже, наведений пункт Правил розрахунків за перевезення вантажів визначає станцію, яка здійснює оформлення платежів і зборів за час затримки з вини відправника, і жодним чином не змінює положень спеціальних нормативно-правових актів, а саме статей 119, 120 Статуту залізниць України, пункту 13 Правил користування вагонами і контейнерами і пункту 9 Правил зберігання вантажів, якими встановлено обов'язок саме вантажовідправника сплачувати залізниці плату за користування вагонами та збір за зберігання вантажу у разі затримки вагонів, пов'язаних з митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці.
Регіональна філія "Одеська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" у касаційній скарзі також наголошує на помилковості висновку суду апеляційної інстанції про те, що затримка вагонів сталася не у зв'язку із митними формальностями, оскільки акт огляду (переогляду) складено не було, та вважає, що такий висновок суперечить, зокрема, положенням статей 24, 29, 336, 338 Митного кодексу України.
3.2. У відзиві на касаційну скаргу ДП "Макарівський лісгосп" просить відмовити у її задоволенні, а постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, акцентуючи на правильності висновків суду і необґрунтованості доводів, викладених у касаційній скарзі щодо наявності підстав для стягнення з відповідача коштів.
4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду
4.1. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.10.2018 (Дроботова Т. Б. - головуючий, Кушнір І. В., Краснов Є. В.) було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Українська залізниця".
Згідно з протоколами повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 05.11.2018 і 15.11.2018 визначено такий склад колегії суддів: Дроботова Т. Б. - головуючий, судді: Чумак Ю. Я., Пільков К. М.
4.2. Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржену у справі постанову суду апеляційної інстанції, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, та заперечення на неї, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
4.3. Суди попередніх інстанцій установили такі обставини:
- у січні 2017 року ДП "Макарівський лісгосп" відправило зі станції "Спартак" Південно-Західної залізниці до станції "Галац Ларга" Румунської залізниці вагони № 0676277 і № 67388702 із вантажем "древесина топлевная в виде бревен, поленьев, сучьев, вязанок хвороста или в аналогичных видах", що підтверджується накладними ЦИМ/СМГС з номерами відправок №456558 і № 456822; 
- вантажовідправником цього товару у документах зазначено ДП "Макарівський лісгосп", вантажоотримувачем - СЧ "Пролісок" С.Р.Л. (Румунія). Вантаж оформлено у митному режимі "експорт" Київською обласною митницею ДФС;
- 26.01.2017 Одеська митниця ДФС звернулася до начальника залізничної станції Кучурган із заявою, в якій вимагала затримати вагони, у тому числі вагони № 67388702, № 60676277, і доручила провести огляд (переогляд) транспортних засобів комерційного призначення, наданого Управлінням СБУ в Одеській області; 
- за фактом затримки вагонів № 67388702, № 60676277 з метою проведення митними органами огляду (переогляду) транспортних засобів працівниками залізниці було складено акт загальної форми від 26.01.2017 №15к1; 
- ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.02.2017 № 522/1008/17,                   1-кс/522/1547/17 надано старшому слідчому ОВС СУ ГУ НП в Одеській області Макаровій М.М. та співробітникам УЗЕ в Одеській області ДЗЕ НП України дозвіл на проведення огляду вантажу, який переміщується у залізничних вагонах, зокрема № 67388702, № 60676277, які знаходяться на залізничній дорожній станції Кучурган регіональної філії Одеської залізниці;
- ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2017 № 522/1008/17,                1-кс/522/2015/17 накладено арешт на майно "деревина паливна", загальною вагою             437 тон, вилучене 03.02.2017 під час огляду залізничних вагонів, зокрема № 67388702, № 60676277, які перебувають у пункті пропуску "Кучуган-залізнична станція" в режимі "експорт", відправником якого є ДП "Макарівський лісгосп" на адресу компанії  "СЧ Пролісок СРЛ" (Румунія); 
- 31.05.2017 старший слідчий в ОВС СУ ГУ НП в Одеській області звернувся до регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" (лист № 4/7575) та поінформував про необхідність направлення вагонів, зокрема № 67388702, № 60676277, які перебувають на залізничній станції Кучурган регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" за адресою: Одеська обл., Розділянський район, с. Труд-куток, на станцію "Одеса-Застава-1" Одеської залізниці одержувачу - ТОВ "Віматекс";
- у листі від 31.05.2017 № 54-17 ТОВ "Віматекс" підтвердило свою готовність прийняти вагони на свою адресу;
- згідно з наказом начальника Дирекції залізничних перевезень від 25.07.2017 № 366  дозволено переадресувати за первинними перевізними документами вагони                       № 67388702, № 60676277 на станцію "Одеса-Застава-1" одержувачу ТОВ "Віматекс".
Суди установили, що ураховуючи затримку вагонів для проведення огляду (переогляду), яка сталася на залізничному транспорті з 26.01.2017 і тривала до 25.07.2017, позивачем нараховано відповідні платежі, про що складено акт загальної форми від 25.07.2017 № 114к1 про закінчення затримки цих вагонів.
08.08.2017 відповідачеві направлено претензію № 30 про сплату коштів за затримку вагонів у сумі 529 601,83 грн за час затримки вагонів, у відповідь на яку                                 ДП "Макарівський лісгосп" 11.09.2017 (лист № 07-09/341) повідомило, що не несе зобов'язань щодо оплати витрат залізниці, пов'язаних із користуванням відповідними вагонами та іншими послугами залізниці, оскільки відповідач не є власником чи перевізником зазначеного вантажу.
Відмова добровільно сплатити нараховані кошти стала підставою для звернення із відповідним позовом.
4.4. За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.
Відповідно до статті 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.
За змістом частини 1 статті 307 цього Кодексу за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. 
Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань (частина 5 статті 307 Господарського кодексу України). 
4.5. Права, обов'язки і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій і громадян, які користуються залізничним транспортом, визначаються Статутом залізниць України, відповідно до статті 4 якого перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу і вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні міжнародні сполучення.
4.6. Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що оскільки перевезення вантажу залізничними вагонами, за затримку яких позивач нарахував відповідачеві відповідні платежі, є міжнародними залізничними перевезеннями, на правовідносини сторін поширюється дія положень УМВС.
За змістом § 6 статті 28 та § 1 статті 32 УМВС якщо перешкода до перевезення вантажу чи його видачі виникла з причин, незалежних від перевізника, перевізнику повинні бути сплачені додаткові провізні платежі і витрати, понесені ним у зв'язку з перешкодами, а також неустойки, якщо вони передбачені національним законодавством. Перевізнику повинні бути відшкодовані всі витрати, пов'язані з перевезенням вантажу, не передбачені застосованими тарифами і викликані причинами, які не залежать від перевізника.
Згідно з § 5 статті 31 УМВС провізні платежі і неустойки сплачуються перевізнику в порядку, передбаченому національним законодавством держави, в якому здійснюється оплата.
4.7. Статтею 119 Статуту залізниць України передбачено, що за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх вантажовласнику. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати. Зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням.
4.8. Відповідно до пунктів 2, 13 Правил користування вагонами і контейнерами за користування вагонами і контейнерами вантажовідправники, вантажоодержувачі, власники під'їзних колій, порти, організації, установи, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності вносять плату. Плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці.
Пунктами 8, 9 Правил зберігання вантажів визначено, що збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо). За зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки.
4.9. Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про залізничний транспорт" обставини, які можуть бути підставою для майнової відповідальності перевізників, відправників та одержувачів вантажу, багажу, вантажобагажу, пасажирів, засвідчуються актами.
4.10. Судом першої інстанції за результатами повторного дослідження доказів у їх сукупності встановлено, що перевізник на підставі актів загальної форми розрахував плату за користування вагонами, збір за зберігання вантажу, збір за телеграфне повідомлення про затримку, плату за маневрову роботу, зважування вантажів при затримці, а також провізну плату (тариф), тобто за виконані дії, пов'язані із затримкою вагонів; акти загальної форми прийнято судом першої інстанції як належні докази, оскільки вони містять достатню інформацію щодо затримки вагонів у зв'язку з проведенням митного огляду, зокрема щодо часу затримки та розрахунку суми додаткових платежів за період простою вагонів, і є належними доказами понесення перевізником додаткових витрат, пов'язаних із митними формальностями, оскільки такі докази у сукупності з іншими доказами достатньою мірою підтверджують облік часу користування вагонами (час перебування вагонів у пунктах навантаження, вивантаження та на під'їзних коліях) та нарахування плати за користування ними. Зазначені акти загальної форми відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про залізничний транспорт" та статті 129 Статуту залізниць України є підставами для матеріальної відповідальності вантажовідправника або вантажоодержувача.
Наведені обставини судом першої інстанції не спростовано.
4.11. Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що  оскільки затримка вагонів відбулася у зв'язку із проведенням митного огляду вантажу, до спірних правовідносин слід застосувати положення Митного кодексу України, за змістом частини 1 статті 4 якого митний контроль - це сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку. При цьому митні формальності - це сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи.
Статтею 318 Митного кодексу України визначено, що митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Митний контроль здійснюється виключно органами доходів і зборів відповідно до цього Кодексу та інших законів України. Митний контроль передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи. 
Відповідно до статті 336 Митного кодексу України митний огляд (огляд та переогляд товарів, транспортних засобів комерційного призначення) є формою митного контролю, який здійснюється безпосередньо посадовими особами органів доходів і зборів.
Згідно з частиною 2 статті 218 Митного кодексу України розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб.
4.12. Виходячи із системного аналізу змісту положень статей 28, 31, 32 УМВС, статей 218, 338 Митного кодексу України, статей 119, 121 Статуту залізниць України, вартість проведених залізницею розвантажувальних, навантажувальних та перевантажувальних робіт, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, має в будь-якому випадку оплачуватися вантажовласниками (вантажовідправниками) або уповноваженими ними особами незалежно від того, чи виявлено митницею факт незаконного переміщення товару під час здійснення митного контролю.
Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 911/4079/16, від 03.04.2018 у справі № 911/4080/16, від 16.08.2018 у справі № 914/1791/17.
4.13. Отже, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги  правильно застосував норми матеріального права, а саме положення статей 218, 338 Митного кодексу України, оскільки дії зі здійснення митного огляду є митними формальностями і на спірні правовідносини поширюються вимоги статті 218 Митного кодексу України, про що також наголошено й у зазначених постановах Верховного Суду.  
Натомість суд апеляційної інстанції зазначеного також не спростував, норми матеріального права, зокрема положення статті 218 Митного кодексу України, до спірних правовідносин застосував неправильно.
4.14. Крім того, відшкодування додаткових витрат здійснюється в поряду, встановленому статтею 31 УМВС (§ 2 статті 32 УМВС).
За змістом § 1 та 2 статті 31 УМВС якщо договором перевезення не передбачено іншого, оплата провізних платежів є обов'язком: 1) відправника - перевізникам, які беруть участь у перевезенні, за винятком перевізника, який видає вантаж, за здійсненим ними перевезенням; 2) вантажоодержувачем - перевізнику, який видає вантаж за здійсненим ним перевезенням. Стосовно неустойки діє такий самий порядок. Якщо відправник або одержувач вантажу виконання своїх зобов'язань (оплату провізних платежів) покладає на третю особу, то ця особа повинна бути зазначена відправником у накладній як платник і повинна мати договір із відповідним перевізником.
Суд першої інстанції установив, що затримані для проведення митних формальностей вагони № 0676277 та № 67388702 були відправлені зі станції "Спартак" Південно-Західної залізниці до станції "Галац Ларга" Румунської залізниці за накладними ЦИМ/СМГС,  номери відправок № 456558 і № 456822. 
У листі від 11.09.2017 № 07-09/341 відповідач зазначив, що перевізником лісопродуктів у вагонах № 67388702, № 60676277 є ТОВ "Реілтранс", а тому ДП "Макарівський лісгосп" не несе зобов'язань щодо оплати залізниці додаткових витрат, які виникли у зв'язку з перевезенням вантажу.
Водночас, як установив суд першої інстанції, зі змісту   накладних (СМГС) на товар               № 456558, № 456822 убачається, що перевізником вантажу є саме підприємство залізниці України. Доказів того, що перевезення вантажу здійснювало ТОВ "Реілтранс", не надано, у зв'язку з чим посилання відповідача на те, що перевізником є ТОВ "Реілтранс" визнано недоведеними та необґрунтованими.
При цьому суд першої інстанції установив, що у цих накладних у графі "1" зазначено, що відправником товару є ДП "Макарівський лісгосп", у зв'язку з чим суд першої інстанції акцентував, що оскільки перевізником є підприємство залізниці України, а відправником - ДП "Макарівський лісгосп", доводи відповідача про те, що ТОВ "Реілтранс" (як платник по УЗ) і СЧ "Пролісок" С.Р.Л. (як власник вантажу) зобов'язані виплатити нараховані позивачем платежі, є помилковими.
Таким чином, суд першої інстанції, повно і всебічно дослідив обставини справи, перевірив їх за допомогою поданих сторонами доказів, яким надав необхідну оцінку із дотриманням норм матеріального та процесуального права, навів в оскаржуваному судовому рішенні необхідне мотивування, встановив факт доведеності надання залізницею додаткових послуг, пов'язаних із проведенням митних формальностей, які підлягають оплаті відповідачем, і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог.
Натомість суд апеляційної інстанції висновків суду першої інстанції на підставі положень чинного законодавства не спростував і помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
4.15. Щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За змістом статті 257 та частини 1 статті 258 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
Згідно з частиною 6 статті 315 Господарського кодексу України щодо спорів, пов'язаних з перевезеннями вантажів у закордонному або міждержавному сполученні, порядок пред'явлення позовів та позовна давність встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України.
У зв'язку з відсутністю в УМВС положень щодо строків подання перевізником позовів до вантажовідправників до спірних відносин застосуються норми національного законодавства.
Відповідно до частини 5 статті 315 Господарського кодексу України та статті 137 Статуту залізниць України для позовів перевізника до вантажоодержувача чи вантажовідправника, що випливають із перевезення, встановлено шестимісячну позовну давність.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України).
Перебіг позовної давності починається з дня настання події, що стала підставою для подання позову, а саме: закінчення затримки вагонів, нарахування платежів і зборів та складання відповідних актів загальної форми (постанова Верховного Суду від 16.08.2018  у справі № 914/1791/17).
Суд першої інстанції установив, що подією, яка передувала пред'явленню позову до суду (12.12.2017), стало складення акта загальної форми від 25.07.2017 № 114К1, в якому залізницею зафіксовано весь період затримки вагонів і визначено суми платежів і зборів, які вантажовідправник зобов'язаний сплатити на користь залізниці, отже строк позовної давності не пропущено.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України,  переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
6.2. Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 308 цього Кодексу суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
Статтею 312 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Ураховуючи положення закону, а також зважаючи на викладене, колегія суддів зазначає, що оскаржене у справі рішення Господарського суду Київської області від 14.06.2018 відповідає чинному законодавству, натомість постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2018 ухвалено із порушенням норм матеріального і процесуального права, отже постанову суду апеляційної інстанції слід скасувати, а рішення місцевого суду залишити в силі.
Керуючись статтями 300, 301, 304, пунктом 4 частини 1 статті 308, статтями 312 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В :
1.  Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити.
2.  Постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2018 у справі № 911/3716/17 скасувати, а рішення Господарського суду Київської області від 14.08.2018 залишити в силі.
3. Стягнути з Державного підприємства "Макарівське лісове господарство" на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги у сумі 15 865,00 грн. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Т. Б. Дроботова 

Судді                                                                                                      К. М. Пільков

                                                                                                    Ю. Я. Чумак