Постанова                                            
Іменем України                                                             
 
16 січня 2019 року
м. Київ
 
справа № 161/8351/16-ц
провадження № 61-22691св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у складі судді Івасюти Л. В. від 27 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Русинчука М. М., Осіпука В. В., від 12 грудня 2016 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до             публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») про визнання договору недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що 25 липня 2007 року між нею та відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого вона отримала кредит у розмірі 198 000 дол. США, зі сплатою 12,5 % річних, терміном повернення  до 24 липня 2014 року. 
У 2014 році ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до неї та її поручителя про стягнення заборгованості за вищевказаним договором, під час розгляду якого судом призначено судово-економічну експертизу, з висновку якої їй стало відомо, що її ввели в оману під час укладення вказаного договору.
Так, у пункті 1.5 договору зазначено, що вона має здійснювати погашення кредиту рівними частинами в сумі 3 550 дол. США та сплачувати нараховані проценти до 10 числа наступного місяця за попередній місяць. Проте щомісячне погашення кредиту в розмірі 3 550 дол. США не відповідає умовам кредитного договору в частині суми кредиту, оскільки при поверненні кредиту в розмірі 198 000 дол. США щомісячна плата має складати 2 357,14 дол. США.
Крім того, відсутній і графік погашення кредиту, який передбачений Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.
Відповідачем вищевказані вимоги законодавства при укладенні кредитного договору з нею не були дотримані, а тому, на її думку, банк ввів її в оману.
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4, посилаючись на положення статті 230 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», просила визнати недійсним кредитний договір від 25 липня 2007 року, укладений між нею та ВАТ «Державний ощадний банк України».           
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що відповідач під час укладення кредитного договору вчиняв навмисні дії щодо введення позивача в оману щодо умов укладеного договору, прав і обов'язків сторін. Сторони узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. Позивач ознайомлювалася зі змістом договору та умовами, з якими погодилася, та підписала його за власним бажанням та на власний ризик.
 
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 12 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
У січні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що банк ввів позивача в оману щодо істотних умов кредитного договору, зокрема, щодо його ціни, що є підставою для визнання його недійсним. Крім того, банк порушив положення Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У березні 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» подало заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін як такі, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові  рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
У справі, що переглядається, установлено, що 25 липня 2007 року між         ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є           ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит на споживчі потреби в сумі 198 000,00 дол. США, зі сплатою 12,5 % річних, з терміном остаточного погашення не пізніше 24 липня 2014 року.
 
25 грудня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору, якою визначено, що із врахуванням відстрочки платежів, погашення кредиту здійснюється ануїтетними платежами в сумі      3 788,00 дол. США.
 
10 грудня 2009 року між банком та ОСОБА_4 укладений додатковий договір № 2 до кредитного договору, яким визначено новий ануїтетний місячний платіж у сумі 4 314,89 дол. США.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 посилалась на те, що банк, укладаючи оспорюваний кредитний договір, ввів її в оману, що є підставою для визнання договору недійсним.
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
 
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
 
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
 
За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.
 
Відповідно до пункту 20 постанови  Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
 
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
 
За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
 
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні правовідносини.
 
Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові                 від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.
 
Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв'язку зі статтею 10 ЦПК України 2004 року наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
 
За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
 
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
 
Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) позивач в силу положення частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року зобов'язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.
 
У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, правильно застосувавши положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. 
 
Так, з кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені: сума кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості тощо. Позивач погодилась на отримання кредиту та була ознайомлена з умовами, що запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підпис позивача на договорі свідчить про її згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в них зазначені.
 
Отже, матеріали справи та встановлені судами попередніх інстанцій обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.
 
Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови.
 
Доводи касаційної скарги про те, що банк ввів позивача в оману щодо істотних умов кредитного договору, зокрема щодо його ціни, висновків судів не спростовують, оскільки, установивши на підставі висновку судово-економічної експертизи від 17 червня 2015 року ті обставини, що сума щомісячного погашення кредиту (3 550,00 дол. США) не відповідає умовам кредитного договору в частині суми кредиту (198 000,00 дол. США), суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що вказані обставини не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, враховуючи те, що додатковими угодами до кредитного договору від 25 грудня 2008 року та    від 10 грудня 2009 року змінено розмір щомісячних платежів та складено графік погашення кредиту.
 
Інші доводи касаційної скарги, на які посилається ОСОБА_4, були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 12 грудня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | О. В. Білоконь     Є. В. Синельников      С. Ф. Хопта     Ю. В. Черняк