Постанова
Іменем України 
14 лютого 2019 року
м. Київ
справа № 279/3299/16-к
провадження № 51-7219км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю: 
секретаря судового засідання                                      ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 , 
потерпілої                                                                           ОСОБА_6 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 29 березня 2018 року в кримінальному провадженні № 12016060060000445 щодо
ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 травня  2017 року  ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та  покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України. Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 300 000 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 29 березня 2018 року апеляційні скарги потерпілої, прокурора, захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду– без зміни. 
Як установив місцевий суд, 22 березня 2016 року близько 19:30 ОСОБА_8 , керуючи автомобілем "Шевролет АВЕО", реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Селезньова в м. Коростені в напрямку м. Житомира неподалік будинку № 72, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який рухався по дорозі у попутному автомобілю напрямку, спричинивши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до смерті.
Після здійснення наїзду на пішохода ОСОБА_9 водій ОСОБА_8 , в порушення вимог п. 2.10 Правил дорожнього руху, не вжив усіх можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому, не викликав карету швидкої медичної допомоги, не відправив потерпілого до лікувального закладу, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган поліції, не вжив усіх можливих заходів для збереження слідів пригоди і з метою уникнення відповідальності за скоєне на автомобілі, причетному до ДТП, з місця пригоди поїхав, чим завідомо залишив без допомоги потерпілого ОСОБА_9 , який перебував у небезпечному для життя стані та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан та був зобов`язаний і мав змогу надати потерпілому допомогу.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону танеправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність,просить скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 у зв`язку із відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення та на підставі ч. 7 ст. 284 КПК України виправдати. Зазначає, що слідчий розпочав кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення за ч.1 ст.135 КК України без заяви потерпілої, що свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що в діях ОСОБА_8 відсутній склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 135 КК України. На думку захисника, суд також  із порушенням ст. 55 КПК України визнав ОСОБА_6 потерпілою у справі. Крім того зазначає про те, що під час досудового розслідування цивільний позов у провадженні не заявлявся, він не відповідає вимогам КПК. Вказує про те, що будь-які процесуальні дії відбувалися без процесуального визначення та реалізації прав прокурором, оскільки визначений порядок і процедура призначення процесуального прокурора відсутні. Вважає, що апеляційний суд не звернув уваги на допущені порушення закону, не усунув їх і необґрунтовано залишив вирок без змін.
Позиції інших учасників судового провадження
В письмових запереченнях на касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 прокурор просить касаційну скаргу захисника залишити без задоволення, а судові рішення – без зміни.
В судовому засіданні потерпіла  ОСОБА_6 вважала касаційну скаргу необґрунтованою, просила залишити її без задоволення, а судові рішення – без зміни.
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу необґрунтованою, просив залишити її без задоволення, а судові рішення – без зміни.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК Українисуд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів: показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,   ОСОБА_12 щодо обставин подій; фактичних даних, що містяться у протоколах огляду місця ДТП, огляду місця події від 23 березня 2016 року, слідчих експериментів, а також на підставі висновків експерта, зміст яких відображено у вироку, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.
На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів винуватості  ОСОБА_8 саме у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України, належним чином обґрунтовані та вмотивовані.
Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_8 .
Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено, та судом правильно вирішено питання про їх належність та допустимість з дотриманням положень ст. 337 КПК України.
Доводи сторони захисту про відсутність в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України, є необґрунтованими.
Стаття 135 КК передбачає відповідальність за завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, старість, хворобу або внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.
Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 135 КК України, завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб`єкта злочину до них завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).
Із законодавчого визначення випливає, що моментом закінчення злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Для кваліфікації дій винного за цією нормою кримінального закону не має значення і те, що хтось інший надав чи намагався надати допомогу залишеному в небезпеці, а також тяжкість тілесних ушкоджень, отриманих в результаті ДТП. 
За встановлених судом першої інстанції фактичних обставин є повністю доведеним той факт, що засуджений ОСОБА_8 одразу після наїзду на ОСОБА_9 , не зупиняючи автомобіль, не надавши допомоги останньому, який внаслідок отриманих тілесних ушкоджень її потребував, самовільно покинув місце пригоди, залишивши потерпілого у небезпечному для життя стані. Тому дії засудженого за ч.1 ст. 135 КК України кваліфіковані вірно, а його винуватість у вчиненому доведена поза розумним сумнівом.
Доводи захисника про те, що слідчий розпочав кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення за ч.1 ст.135 КК України без заяви потерпілої не ґрунтуються на вимогам КПК, оскільки відповідно до ст. 477 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення за ч. 1 ст. 135 КК України може бути лише без обтяжуючих обставин. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції визнав обтяжуючу покарання ОСОБА_8 обставину - спричинення тяжких наслідків – смерть людини, належним чином її обґрунтувавши. Виходячи з наведеного, немає підстав уважати кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 провадженням у формі приватного обвинувачення.
 
Посилання сторони захисту на те, що прокурори у провадженні не мали відповідних повноважень на участь у справі,були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав їх необґрунтованими, навівши мотиви спростування, з якими погоджується і Касаційний суд.
Не залишилися без відповіді апеляційного суду доводи захисника щодо процесуального статусу ОСОБА_6 . Як правильно зазначив суд, залучення ОСОБА_6 , яка є матір`ю загиблого ОСОБА_9 , до кримінального провадження як потерпілої відповідає вимогам ст. 55 КПК України.
Не знайшли свого підтвердження і доводи сторони захисту про те, що цивільний позов не заявлявся, оскільки позовна заява ОСОБА_6 надійшла до місцевого суду разом з обвинувальним актом.   
Колегія суддів вважає, що покарання засудженому ОСОБА_8 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення та даних про особу засудженого. Призначене покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Як вбачається з судового рішення, розмір відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_6 було визначено з урахуванням тяжкості моральних страждань,  перенесених з вини засудженого, а також із засад розумності та справедливості, і підстав вважати його необґрунтованим немає.
Крім того, аналогічні за змістом доводи, викладені у касаційній скарзі сторони захисту, були предметом детальної перевірки суду апеляційної інстанції, який їх належним чином розглянув і, визнавши безпідставними, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених вимог, навівши обґрунтування та підстави прийнятого рішення. 
Перегляд судового рішення в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Тих істотних порушень кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України, та які могли бути підставами для скасування чи зміни судових рішень, в тому числі і тих, про які зазначив захисник у своїй касаційній скарзі, судом касаційної інстанції не встановлено.
За результатами касаційного розгляду не встановлено обставин, які би давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість  ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
 
ухвалив: 
Вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 29 березня 2018 року щодо  ОСОБА_8  залишити без зміни, касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                            ОСОБА_3