Постанова 
Іменем України
05 грудня 2018 року 
м. Київ
справа № 185/4881/16-ц
 
провадження № 61-37866св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В., 
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя - доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, 
відповідач - ОСОБА_5, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_5 на ухвалу та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року у складі суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Петешенкової М. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду в інтересах ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 є опікуном свого брата ОСОБА_4, якому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. Проте ОСОБА_4 позбавлений можливості використовувати вказану квартиру на власний розсуд, оскільки до теперішнього часу у ній проживає його колишня дружина відповідач ОСОБА_5, з якою шлюб розірвано ще у 1995 році.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року, у складі судді Бондаренко В. М., у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що лише власник майна в розумінні статті 334 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а ОСОБА_4 в інтересах якого заявлено позов, набувши право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстрував його у встановленому законом порядку.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року у зв'язку зі смертю ОСОБА_4, до участі у справі залучено його правонаступника - ОСОБА_3 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня           2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року скасовано, позов задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_5 із вказаної квартири.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд посилаючись на статті 321, 383, 391 ЦК України, виходив з того, що ОСОБА_3 має право вимагати виселення відповідача зі спірної квартири, оскільки  проживання ОСОБА_5, яка не була та не є членом сім'ї власника,  обмежує реалізацію її прав власника на це житло.
04 червня 2018  року  ОСОБА_5 подала  до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу та постанову  апеляційного суду скасувати, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що припинення сімейних відносин із власником спірної квартири не позбавляє її права користування нею. Крім того, суд апеляційної інстанції у порушення вимог статті 255 ЦПК України не закрив провадження у даній справі у зв'язку зі смертю ОСОБА_4, оскільки спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Ухвалою судді Верховного Суду від 05 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.
14 вересня 2018 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу відповідача, у якому зазначає про відсутність підстав для задоволення скарги, оскільки оскаржувані ухвала та постанова апеляційного суду  є законними, обґрунтованими, справедливими та ухваленими на підставі верховенства права.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України  визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1984 року до 1995 року.
ОСОБА_4 відповідно до рішення Червоноградського міськрайонного суду Львівської області від 24 листопада 2005 року визнано недієздатним та призначеного його опікуном ОСОБА_3
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2007 року визнано дійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1, укладений 21 жовтня 1998 року між Відкритим акціонерним товариством «Павлоградська будівельно-монтажна фірма «Домобудівник» та ОСОБА_4, визнано за ОСОБА_4 право власності на вказану квартиру.
Згідно відповіді Управління праці та соціального захисту населення Червоноградської міської ради № 2379/1-5 від 21 квітня 2017 року ОСОБА_4 є інвалідом 1 групи внаслідок психічного розладу, потребує постійного стороннього догляду, зареєстрований та проживає разом з сестрою ОСОБА_3 по АДРЕСА_2. 
У спірній квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає відповідач ОСОБА_5
Згідно частини першої статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Частиною першою статті 383 ЦК Українита статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
За змістом статей 64, 156 ЦК Української РСР правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред'явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
Частиною першою статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Якщо суд першої або апеляційної інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи чи припинення юридичної особи - сторони в спірних правовідносинах, що не допускають правонаступництва, після ухвалення рішення не може бути підставою для застосування положення частини першої цієї статті (частина третя статті 414 ЦПК України).
Суд закриває провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 ЦПК України, перелік якої є вичерпним і поширювальному тлумаченню не підлягає. За правилом пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією з сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Згідно зі статтею 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.
Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв'язку з вибуттям із процесу суб'єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов'язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.
Підставою  процесуального  правонаступництва  є  наступництво  в матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони, зокрема, внаслідок смерті, зі спірних чи встановлених судом правовідносин майнового характеру. При процесуальному правонаступництві всі процесуальні дії, виконані попередником, є обов'язковими для правонаступника.
Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов'язки одного із суб'єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі. 
Отже, процесуальне правонаступництво тісно пов'язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб'єктивного права або обов'язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.
Апеляційним судом встановлено, що 16 серпня 2017 року помер ОСОБА_4, спадщину після його смерті, яка складається з квартири АДРЕСА_1, у встановленому законом порядку прийняла ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19 лютого 2018 року.
Разом з цим, апеляційний суд, залучаючи до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_3, залишив поза увагою, що позов пов'язаний, насамперед, з особистими правами самого позивача, оскільки ОСОБА_3 зверталась з вимогами про усунення перешкод, які чинились відповідачем саме йому, а не його правонаступникові.   
Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду в апеляційному порядку та здійснивши заміну ОСОБА_4 після смерті його правонаступником ОСОБА_3, ухвалив рішення щодо задоволення саме позовних вимог ОСОБА_3, залишивши поза увагою, що з такими вимогами до суду першої інстанції остання не зверталась та цей позов поданий був ОСОБА_3 в інтересах свого недієздатного брата ОСОБА_4, з метою захисту його порушених прав та інтересів, чим вийшов за межі позовних вимог та доводів апеляційної скарги. 
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, та дійшовши висновку про скасування судового рішення, апеляційний суд залишив поза увагою, що спірні правовідносини не допускають правонаступництво, залишивши поза увагою вимоги статті 377 ЦПК України.  
З огляду на викладене необґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про залучення в порядку статті 55 ЦПК України до участі у справі правонаступника ОСОБА_4 - ОСОБА_3, яка на даний час є власником спірної квартири.
Таким чином скасуванню підлягає й ухвала апеляційного суду про залучення до участі у справі правонаступника, яка викладена у вигляді постанови, як така, що постановлена з порушенням норм процесуального права.
Не можна залишати в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки ухвалено з порушенням норм матеріального права та порушенням процесуального права. 
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення статей 212-215 ЦПК України 2004 року, не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, та дійшов висновку  про  те, що лише власник майна в розумінні статті 334 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а ОСОБА_4 в інтересах якого заявлено позов, набувши право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстрував його у встановленому законом порядку.
Такий висновок суду першої інстанції є помилковим, адже відповідно до частини третьої статті 334 ЦК України, в редакції чинній на час визнання договору дійсним, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. 
Власником спірної квартири ОСОБА_4 став на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2007 року, ухваленого у справі за позовом саме про визнання дійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, яке набрало законної сили, отже він мав право вимагати усунення йому перешкод у користуванні власністю у обраний ним спосіб.
Разом з цим слід зауважити, що ОСОБА_3 не позбавлена права звернутись до суду з окремим позовом до відповідача за захистом свого порушеного права щодо усунення перешкод у користуванні власністю, оскільки у межах цієї справи її порушені права та інтереси не підлягають захистові у такий спосіб, оскільки потребує зміни підстав та предмету позову.
За правилами частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Виходячи з наведеного оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, та відповідно до повноважень суду касаційної інстанції в порядку частини третьої статті 414 цього Кодексу.
Керуючись статтями 255, 400, 409, 414 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року,  ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року скасувати,  провадження у справі за позовом ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення закрити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | О. В. Ступак
Судді: | С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| Г. І. Усик