ПОСТАНОВА
Іменем України

22 листопада 2018 року 
м. Київ
справа №497/118/15-а
адміністративне провадження №К/9901/4808/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Мороз Л.Л.,  Кравчука В.М., 

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України у Болградському районі Одеської області на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2015 року (головуючий суддя Потапчук В.О., судді: Жук С.І., Семенюк Г.В.) у справі №497/118/15-а за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Болградському районі Одеської області про визнання рішення протиправним, скасування рішення комісії та зобов'язання призначити і виплачувати пенсію за віком, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015  року ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернулася в суд з позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення комісії для розгляду спірних питань, пов'язаних з призначенням та виплатою пенсій управління Пенсійного фонду України у Болградському районі Одеської області від 17 жовтня 2014 року №48 щодо відмови їй в підтвердженні стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за віком; зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Болградському районі Одеської області призначити з 10 серпня 2014 року пенсію за віком відповідно до ч.1 ст.26 та п.7.2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що у період з 1978 року по 1992 рік вона працювала кравчинею у Болградському райпобуткомбінаті; у період з 1992 року по 2001 рік - кравчинею у МП/ПТ «Ромашка» в с. Дмитрівка Болградського району Одеської області. Звернувшись до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком, вона отримала рішення про відмову з посланням на те, що при підрахунку стажу роботи, здійсненого на підставі документів, наданих відповідачу Дмитрівською сільською радою Болградського району Одеської області, її страховий стаж становить 22 роки 4 місяці 21 день.

Постановою Болградського районного суду Одеської області від 18 березня 2015 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2015 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову про задоволення позову. Визнано протиправним та скасовано рішення комісії для розгляду спірних питань, пов'язаних з призначенням та виплатою пенсій управління Пенсійного фонду України у Болградському районі Одеської області від 17 жовтня 2014 року №48 щодо відмови ОСОБА_1 в підтвердженні стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за віком. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Болградському районі Одеської області призначити з 10 серпня 2014 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсію за віком відповідно до ч. 1 ст.26 та п.7.2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5), у жовтні 2014 року звернулася до управління Пенсійного Фонду України в Болградському районі Одеської області з заявою про призначення їй пенсії за віком згідно ч.1 ст.26 та п.7-2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

На вказану заяву позивачка отримала рішення №48 від 17 жовтня 2014 року про відмову в призначенні пенсії за віком з причин відсутності 30-ти років страхового стажу.

Згідно відомостей трудової книжки ОСОБА_1 розпочала свою трудову діяльність 7 серпня 1978 року кравчинею третього розряду з пошиття жіночого одягу в Болградському районному побутовому комбінаті, де пропрацювала до 1 липня 1992 року, та була звільнена шляхом переведення на роботу кравчинею жіночого одягу в Мале підприємство «Ромашка».

У подальшому Мале підприємство «Ромашка» було реорганізовано в Повне товариство «Ромашка», куди позивач 6 травня 1996 року була переведена на роботу також кравчинею жіночого одягу, про що зроблено запис в її трудовій книжці за порядковим №5. Після вчинення даного запису зазначено «без печатки», однак проставлено печатку Повного товариства «Ромашка».

За порядковим №6 здійснено запис про прийняття позивачки на роботу кравчинею в Повне товариство «Ромашка», жіночий одяг, і засвідчено печаткою ПТ «Ромашка».

Далі за порядковим №7 значиться запис « 31.12.1997 року звільнена з роботи по ст.36 КЗпП України переводом в зв'язку з закриттям Повного товариства «Ромашка». Протокол № 1 від 12.03.2001 року». Засвідчено печаткою ПТ «Ромашка» і підписом посадової особи без зазначення прізвища та печаткою Дмитрівської сільської ради Болградського району Одеської області.

Крім того, тут же в цьому записі дата вчинення запису « 31.12.1997 року» виправлена на 12.03.2001 року», втім ніяким чином це виправлення не засвідчено (а.с.12 зворотна сторінка).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що виправлення, що наявні в записах трудової книжки позивача за порядковим номером сім, та наявність печатки Повного товариства «Ромашка» на записі за порядковим номером п'ять «Про звільнення з роботи в Приватному підприємстві «Ромашка» - здійснені з грубим порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року за № 58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 (далі - Інструкція). Судом були заслухані свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7. Дослідивши усі надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що виправлення, які мають місце в трудовій книжці позивача, не засвідчені належним чином, будь-якими іншими документами не підтверджені.

Суд апеляційної інстанції не погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши, що відповідальність за організацію роботи по веденню, обліку, зберіганні і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Отже, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. Суд зазначив, що виправлений запис у трудовій книжці позивача від 31 грудня 1997 року зроблено на підставі закриття підприємства у 2001 році, що є підставою вважати запис від 31 грудня 1997 року технічною помилкою. Таку ж помилку зроблено і у трудових книжках свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_4, які працювали разом із позивачем. Також апеляційний суд прийняв до уваги довідку виконавчого комітету Дмитровської сільської ради Болградського району Одеської області з зазначенням заробітної плати позивачки з 1992 по 2001 роки під час роботи останньої в Повному товаристві «Ромашка», яке є правонаступником Малого підприємства « Ромашка», а пояснювальна записка Дмитрівського сільського голови щодо відзиву зазначеної довідки не може бути підставою для визнання довідки про заробітну плату позивача недійсною, адже дана записка написана від руки, не на фірмовому бланку сільської ради та не засвідчена печаткою.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, управління Пенсійного фонду України в Болградському районі Одеської області подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду і прийняти нову про відмову в позові.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що запис у трудовій книжці позивача щодо дати звільнення її з роботи у МП/ПТ «Ромашка» в с. Дмитрівка Болградського району Одеської області містить виправлення, а тому зазначений період роботи позивача не можливо зарахувати до її загального трудового стажу, у зв'язку з чим право на дострокову пенсію за п.7-2 Прикінцевих положень Закону №1058-IV не виникло. Крім того, підстави для призначення пенсії з 10 серпня 2014 року відсутні, оскільки по 8 жовтня 2014 року позивач перебувала на обліку в центрі зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю, тобто, була працюючою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання ним норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №1058-IV в редакції, діючій на час виникнення спірних правовідносин (жовтень 2014 року), особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема, 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року.

Відповідно п.7-2 розділу ХV Прикінцевих положень Закону №1058-IV до 1 січня 2015 року право дострокового виходу на пенсію за віком мають жінки, яким виповнилось 55 років, за наявності страхового стажу не менше 30 років та за умови звільнення з роботи. У цьому випадку розмір їх пенсії, обчисленої відповідно до ст. 27 цього Закону та з урахуванням ст.28, зменшується на 0,5% за кожний повний чи неповний місяць дострокового виходу на пенсію.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі- Закон №1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Судами встановлено, що підставою для звернення до суду з даним позовом стало наявність в трудовій книжці позивача виправлень в частині дати звільнення позивача з роботи у Повному товаристві «Ромашка», у зв'язку з чим відповідачем не зарахований період роботи позивача в даному підприємстві до страхового стажу, і як наслідок, відмовлено у призначенні пенсії з підстав відсутності страхового стажу у 30 років.

Колегія суддів звертає увагу, що доводи відповідача, викладені в касаційній скарзі, дублюють позицію Пенсійного органу, викладену в рішенні Комісії №48 від 17 жовтня 2014 року і в запереченнях на позов.

Поряд з цим, судом першої інстанції під час розгляду справи дослідженого оригінал трудової книжки позивача та встановлено, що в ній наявний запис про те, що позивач у період з 1 липня 1992 року працювала в Малому підприємстві «Ромашка», яке було реорганізоване у Повне товариство. Дата звільнення позивача дійсно містить виправлення, проте зазначено, що підставою для звільнення позивача є закриття товариства у 2001 році.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції були допитані свідки, які працювали разом з позивачем в Болградскому районному побутовому комбінаті, та МП/ПТ «Ромашка» кравчинями, та які зазначили, що у ПТ «Ромашка» була крадіжка під час якої викрали усі документи, а ті що були згодом винайдені, були передані на зберігання до сільської ради. Документи про передачу (акти, описи) відсутні. До державного архіву документи не передавалися.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що трудові книжки свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_4 містять аналогічні виправлення щодо дати звільнення з МП/ПТ «Ромашка».

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що записи трудової книжки, зокрема, дати звільнення позивача саме 12 березня 2001 року підтверджені довідкою виконавчого комітету Дмитровської сільської ради Болградського району Одеської області про заробітну плату позивача з 1992 по 2001 роки під час роботи останньої в Повному товаристві «Ромашка», яке є правонаступником Малого підприємства « Ромашка».

Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що пояснювальна записка не може бути підставою для визнання довідки про заробітну плату позивача недійсною.

Крім того, зазначаючи про наявність виправлення в частині дати звільнення позивача з « 31.12.1997» на « 12.03.2001», відповідачем не зазначено підстав невизнання періоду роботи позивача, починаючи з 1992 року, що свідчить про упередженість відповідача під час вирішення питання наявності у позивача достатнього страхового стажу для призначення дострокової пенсії.

Наведене свідчить, що аргументи скаржника, наведені в касаційній скарзі, вже були перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, що виходить за межі касаційного перегляду.

Щодо посилання пенсійного органу про неможливість призначення пенсії з 10 серпня 2014 року з огляду на те, що з 20 січня 2014 року по 8 жовтня 2014 року позивач перебувала на обліку в центрі зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю, тобто, на думку відповідача, була працюючою, слід зазначити наступне.

По-перше, такі обставини не були підставою для відмови у призначенні пенсії за віком, а по-друге, відповідно до п.1 ч.1 ст.45 Закону №1058-IV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. 

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про необхідність зобов'язання відповідача призначити позивачу пенсії з дня досягнення позивачем 55 років, оскільки звернення за пенсією відбулось не пізніше трьох місяців.

Крім того, слід зазначити, що факт перебування особи на обліку як безробітної не може бути перешкодою для реалізації права особи на призначення пенсії чи зміни дати її призначення. Тим більш, в контексті спірних правовідносин, пунктом 7-2 розділу ХV Прикінцевих положень Закону №1058-IV визначено три умови, дотримання яких зумовлює право жінки на дострокову пенсію, а саме: 1) досягнення 55 років; 2) наявність страхового стажу не менше 30 років; 3) звільнення з роботи. 

Натомість, саме факт призначення пенсії впливає на право особи перебувати на обліку в службі зайнятості та отримувати допомогу по безробіттю.

Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про зайнятість населення» (в редакції чинній у жовтні 2014 року) безробітний - це особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Відповідно до ст.43 Закону, статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Відповідно до статті 4 названого Закону, до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.

Враховуючи викладене, твердження ПФУ, що в контексті п.7-2 розділу ХV Прикінцевих положень Закону №1058-IV, позивач, яка перебувала на обліку в службі зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю, є працюючою особою, є безпідставними та свідчать про власне тлумачення відповідачем норм чинного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом апеляційної інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права, у зв'язку з чим касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 345, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України у Болградському районі Одеської області залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2015 року у справі №497/118/15-а залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон
Л.Л. Мороз 
 В.М. Кравчук ,
Судді Верховного Суду