Постанова
Іменем України
 
21 листопада  2018 року
м. Київ
справа № 265/6742/16-ц
провадження № 61-8115св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідачі: житлово-комунальне підприємство «Азовжитлокомплекс», департамент міського майна Маріупольської міської ради,
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області в складі судді Мельник І. Г. від 16 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області в складі суддів: Мироненко І. П., Баркова В. М., Зайцевої С. А., від 05 жовтня 2017 року,   
 
В С Т А Н О В И В :
 
У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до житлово-комунального підприємства «Азовжитлокомплекс»  (далі - ЖКП «Азовжитлокомплекс») про визнання дій неправомірними та визнання права на приватизацію. 
 
Позов обґрунтовано тим, що трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була отримана його батьками у                   1983 році на підставі ордеру для сумісного проживання сім'ї. Після одруження у 1995 році позивач разом із дружиною став проживати у її квартирі АДРЕСА_7. 
 
Незважаючи на те, що з 2005 року він був зареєстрований за місцем проживання своєї дружини, він підтримував тісний зв'язок із батьками, періодично перебував у їх квартирі, зберігав в ній свої речі, допомагав вести спільне господарство, надавав матеріальну допомогу, допомагав у придбанні побутових речей. Зазначено, що до Департаменту міського майна із відповідною заявою щодо приватизації спірної квартири він не звертався, однак після смерті батьків продовжує користуватися спірною квартирою, оплачувати комунальні послуги, робити поточний ремонт. Вважає, що зняття з реєстрації або її відсутність жодним чином не впливає на право користування житловим приміщенням та не позбавляє можливості приватизації займаного житла, оскільки він був вписаний в ордер при отриманні спірної квартири. 
 
Посилаючись на зазначене, позивач просив суд визнати дії ЖКП «Азовжитлокомплекс» щодо ненадання пакету документів для приватизації квартири АДРЕСА_1, неправомірними та визнати за ним право на приватизацію цієї квартири.
 
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької областівід 05 січня 2017 року відповідачем у справі залучено Департамент міського майна Маріупольської міської ради.
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 серпня 2017 року у задоволені позовних вимог                    ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач в квартирі АДРЕСА_1 не зареєстрований і не проживає, оскільки з 2005 року він проживає зі своєю сім'єю за адресою:                               АДРЕСА_7. Згідно актів житлово-комунальної організації та пояснень самого позивача спірну квартиру він тільки відвідує, газ та водопостачання квартири відрізані.Указано, що факт отримання спірної квартири у 1983 році на підставі ордеру батьком позивача, зокрема і на ОСОБА_1, як члена сім'ї наймача, на дає останньому правових підстав для приватизації спірної квартири у разі зміни ним місця постійного проживання. Оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів збереження його права на проживання в спірній квартирі з 2005 року, суд указав, що ОСОБА_1 не має права на приватизацію квартири АДРЕСА_1, у зв'язку із чим позовні вимоги про визнання права на приватизацію не підлягають задоволенню.
 
Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 05 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, відхилено. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 серпня 2017 року залишити без змін. 
  
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.  
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.   
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач отримав право на спірне житло з часу внесення його до ордеру, виданого його батьку як наймачу квартири. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що        ОСОБА_1 періодично проживає у спірній квартирі, підтримує квартиру у належному стані, сплачує комунальні послуги. Згідно частини шостої статті 29 ЦК України особа може мати декілька місць проживання, що, на думку скаржника, не враховано судами і призвело до неправильного вирішення справи. Позивач не визнавався особою, яка втратила право користування спірною квартирою, а законом не визначено термін «постійне місце проживання» та не установлено часові критерії для визначення поняття «постійності», у зв'язку із чим висновки судів попередніх інстанцій, на думку скаржника, є невірними. Суди помилково пов'язували право позивача на приватизацію з фактом його реєстрації у спірній квартирі, а не з його правом на житло та  фактом проживання і користування даною квартирою. 
 
У березні 2018 року представник департамента міського майна Маріупольської міської ради - ОСОБА_3, подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзиві на касаційну скаргу заявник просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Судами встановлено, що у 1983 році ОСОБА_4, батьку позивача, на підставі ордеру № 1771 від 20 липня 1983 року була виділена квартира АДРЕСА_1.
 
Позивач був зареєстрований у спірній квартирі 19 грудня 1997 року. 
 
З часу вселення у квартиру і до 2005 року позивач постійно проживав та був зареєстрований у спірній квартирі.
 
У 2005 році позивач вибув з місця реєстрації та зареєструвався за адресою проживання дружини у квартирі АДРЕСА_7.  
 
Згідно копій свідоцтв про смерть батько позивача ОСОБА_4 помер           ІНФОРМАЦІЯ_1, актовий запис № 465 від 26 березня 2009 року; мати позивача ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, актовий запис №1350 від 19 серпня 2016 року.
 
З особового рахунку № НОМЕР_1, виданого ЖКП «Азовжитлокомплекс»              21 березня 2017 року, вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 не зареєстрований. 
 
Позивач зазначав, що після одруження почав постійно проживати разом з дружиною у квартирі останньої, а у спірній квартирі періодично перебував та зберігав речі.  
 
Згідно актів, виданих ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 27 березня 2017 року та 08 серпня 2017 року, ОСОБА_1 періодично відвідує квартиру АДРЕСА_1, але фактично проживає зі своєю сім'єю у квартирі АДРЕСА_7. У квартирі АДРЕСА_1 і водопостачання відрізані.
 
За даними департаменту міського майна від 15 серпня 2017 року, згідно з обліком відділу приватизації житлового фонду департаменту з 1997 року із заявою щодо передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_1 шляхом безоплатної приватизації до департаменту ніхто не звертався. 
 
Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За змістом положень статті 15 ЦК України право особи на захист свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням указаних норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.  
 
Заперечуючи проти позову, представник департаменту міського майна Маріупольської міської ради - ОСОБА_6, посилалась на те, що позивач не надав жодного документу або іншого доказу того, що з 2005 року він постійно проживав у спірній квартирі, у зв'язку із чим у нього відсутнє право на приватизацію квартири АДРЕСА_1. 
 
З урахуванням зазначеного, судами установлено, що право ОСОБА_1 на приватизацію спірної квартири відповідачем не визнається, у зв'язку із чим позивач правомірно звернувся до суду із даним позовом. 
 
Відповідно до частини третьої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. 
 
Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР, а також статті 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею        64 ЖК УРСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.
 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі №6-125цс12.
 
У рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до Конвенції про захист прав людини та основних свобод  (далі - Конвенція) поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем.
 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8 Конвенції, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».
 
Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.
 
Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути спів розмірним із переслідуваною законною метою.
 
Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.
 
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. 
 
Згідно частини четвертої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. 
 
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку),  житловому приміщенні у гуртожитку. 
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, врахувавши, що право на приватизацію квартири державного житлового фонду має особа, яка постійно мешкає у такій квартирі, та установивши, що ОСОБА_1 з 2005 року у спірній квартирі постійно не проживає і не надав суду доказів того, що за ним збереглося право на указане житло, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові ОСОБА_1 у даній справі.  
 
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 періодично проживає у спірній квартирі, підтримує квартиру у належному стані, сплачує комунальні послуги не містять підстав для скасування оскаржених судових рішень, оскільки судами попередніх інстанцій правильно враховано те, що для правильного вирішення спірних правовідносин необхідним є встановлення факту постійного проживання позивача в спірній квартирі  або збереження за тимчасово відсутнім позивачем права на житло, що останній належними та допустимими доказами не довів. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що висновки судів зводяться виключно до відсутності реєстрації позивача у спірній квартиріспростовуються матеріалами справи та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції, які зводяться до встановлення факту постійного проживання позивача за адресою, відмінною від спірної квартири. 
 
Суди при вирішенні спору врахували положення Конвенціїпро захист прав людини та основних свобод  та практику Європейського суду із прав людини та зазначили, що відмова у задоволенні позову у даній справі, не призведе до втручання держави у право на повагу до житлаОСОБА_1, оскільки згідно вимог чинного законодавства спірна квартира не є житлом позивача, який з 2005 року особисто змінив місце свого постійного проживання на іншу адресу. 
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.  
 
Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
Рішення судів містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
 
У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.  
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, залишити без задоволення.
 
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області          від 05 жовтня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.    
 
Головуючий                                                          В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                      С. Ю. Мартєв
 
                                                                             В. В. Пророк 
 
                                                                               В. М. Сімоненко
 
                                                                             С. П. Штелик