Постанова
Іменем України
07 листопада 2018 року 
м. Київ
справа № 204/7/15-ц
провадження № 61-12955св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М.,  Фаловської І. М. (суддя-доповідач),  
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 в особі її законного представника ОСОБА_2, ОСОБА_2,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська                        від 13 червня 2016 року в складі судді Самсонової В. В. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2017 року в складі колегії  суддів: Демченко Е. Л., Варенко О. П., Свистунової О. В.,             
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 в особі її законного представника ОСОБА_2,  ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсного правочину та стягнення коштів.
Позовна заява мотивована тим, що 13 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 64 000 дол. США зі сплатою відсотків у розмірі 11,04 %, строком до 13 липня 2017 року.
Як  забезпечення належного виконання позичальником умов кредитного договору між ОСОБА_1 та банком 13 липня 2007 року укладено договір іпотеки; того ж дня між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2010 року, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано недієздатною. ОСОБА_2 призначено опікуном над ОСОБА_1  Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня                 2014 року визнано недійсним кредитний договір від 13 липня 2007 року, укладений між банком та ОСОБА_1
На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з     ОСОБА_2, законного представника ОСОБА_1 на користь                 ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитні кошти у розмірі 64 000 дол. США, що еквівалентно 957 440 грн.
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська                   від 13 червня 2016 року позов залишено без задоволення. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 несе відповідальність за шкоду, яку може заподіяти ОСОБА_1, лише                              з 02 серпня 2010 року (дати набрання законної сили рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2010 року). Оскільки ОСОБА_1 отримала кредит 13 липня 2007 року, коли ОСОБА_2 ще не був її законним представником, то він не може відповідати за її дії в цей період часу, а сама особа, яка завдала шкоду, також не може нести обов'язок щодо відшкодування шкоди через недієздатність в момент її завдання.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня                   2017 року рішення суду першої інстанції змінено в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог. 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не довів, що його права (які переуступлені) є порушеними та підлягають захисту. Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» відступило право вимоги за спірним кредитним договором від 13 липня 2007 року  публічному акціонерному товариству «А-Банк» (далі - ПАТ «А-Банк»). 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,                                               ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до деталізованої виписки за кредитним договором від 13 липня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк»                   28 грудня 2012 року відступило право вимоги ПАТ «А-Банк». При цьому апеляційний суд не звернув уваги, що згідно з цією ж випискою 28 квітня 2014 року ПАТ «А-Банк» відступило право вимоги за вказаним договором позивачу.  
13 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 13 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк»,                                та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 64 000 дол. США зі сплатою відсотків у розмірі 11,04 %, строком до 13 липня 2017 року.
Як забезпечення належного виконання позичальником умов кредитного договору між ОСОБА_1 та банком 13 липня 2007 року укладено договір іпотеки; того ж дня між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2010 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано недієздатною. ОСОБА_2 призначено опікуном над ОСОБА_1  
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня                 2014 року визнано недійсним кредитний договір від 13 липня 2007 року, укладений між банком та ОСОБА_1
Згідно з частиною першою статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналогічна норма міститься і в чинній редакції ЦПК України (частина четверта статті 82).
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Відповідно до частин другої-четвертої статті  41 ЦК України недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Відповідальність за шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, несе її опікун (стаття 1184 цього Кодексу).
Місцевим судом установлено, що ОСОБА_2 несе відповідальність, за шкоду, яку може заподіяти ОСОБА_1, лише з 02 серпня 2010 року, тобто з дати набрання законної сили рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2010 року.
Відповідно до частини першої статті 1184 ЦК України шкода, завдана недієздатною фізичною особою, відшкодовується опікуном або закладом, який зобов'язаний здійснювати нагляд за нею, якщо він не доведе, що шкода була завдана не з його вини. Обов'язок цих осіб відшкодувати шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, не припиняється в разі поновлення її цивільної дієздатності.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні  позову, оскільки ОСОБА_1 отримала кредит 13 липня 2007 року, коли ОСОБА_2 ще не був її законним представником, то він не може відповідати за її дії в цей період часу. 
Отже, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком місцевого суду, що ОСОБА_1 на момент укладення договору про надання кредиту не мала достатнього обсягу цивільної дієздатності для вчинення будь-яких правочинів, не мала на той час опікуна. Отже, заборгованість не підлягає стягненню ні з ОСОБА_1 як з недієздатної особи на час вчинення нею правочину за відсутності опікуна, ні з її опікуна                    ОСОБА_2, який призначений судом пізніше та який не несе відповідальності за дії матері  до його призначення опікуном.
Апеляційний суд не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин, при цьому не звернув уваги, що позивач не може переуступити права вимоги за недійсним правочином, бо він не породжує жодних правових наслідків.
Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову з задоволенні позову ухвалено відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно, всебічно з'ясованих обставин справи, а тому це рішення відповідно до статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати. 
Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного  суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня                       2017 року скасувати, рішення Красногвардійського районного суду                                  м. Дніпропетровська  від 13 червня 2016 року залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    В. С. Висоцька 
Судді                                                                                                  А. О. Лесько 
В. В.Пророк 
В. М.Сімоненко
І. М.Фаловська