Постанова
Іменем України 
6 грудня 2018 р.
м. Київ
справа № 740/961/17
провадження № 51-4409 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –        ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю: 
секретаря судового засідання   – ОСОБА_4 ,
прокурора                                       – ОСОБА_5 ,
захисників                                       – ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , 
ОСОБА_10 ,
законного представника             – ОСОБА_11 ,
засуджених                                     – ОСОБА_12 (у режимі відеоконференції), 
ОСОБА_13 , ОСОБА_14 
розглянув у  відкритому  судовому  засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 14 грудня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016270180001827 за обвинуваченням 
ОСОБА_15 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Ніжині Чернігівської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.187, ч.2 ст.186 КК України;
ОСОБА_12 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Ніжин Чернігівської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , 
у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України,
ОСОБА_13 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Ніжин Чернігівської  області,  проживає  за  адресою:   АДРЕСА_3 , 
у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України;
ОСОБА_16 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у місті Ніжин Чернігівської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України;    
ОСОБА_14 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 у місті Ніжин Чернігівської області, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , 
у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 2 червня 2017 року  ОСОБА_15  засуджено із застосуванням ст.69 КК України за ч.3 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією всього особисто належного йому майна, крім житла; за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; відповідно до ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання, остаточно призначено ОСОБА_15 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з конфіскацією всього особисто належного йому майна, крім житла;  ОСОБА_12 засуджено за ч.3 ст.187 КК України та призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією всього особисто належного йому майна, крім житла;  ОСОБА_13 засуджено зач.3 ст.187 КК України та призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік з конфіскацією всього особисто належного йому майна, крім житла;  ОСОБА_16 засуджено за ч.3 ст.187 КК України та призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік з конфіскацією всього особисто належного йому майна, крім житла;  ОСОБА_14 засуджено за ч.3 ст.187 КК України та призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік з конфіскацією всього особисто належного йому майна, крім житла. 
Прийняте рішення щодо речових доказів та судових витрат.
До набрання вироком законної сили щодо ОСОБА_15 та ОСОБА_12 залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а щодо ОСОБА_13 , ОСОБА_16 та ОСОБА_14 – у вигляді домашнього арешту.
Згідно з ч.5 ст.72 КК України зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі: ОСОБА_15 та ОСОБА_12 з 25 листопада 2016 року до 02 червня 2017 року; ОСОБА_13 та ОСОБА_14 з 25 листопада 2016 року до 16 лютого 2017 року; ОСОБА_16 з 25 листопада 2016 року до 08 грудня 2016 року.
Згідно з вироком ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 та ОСОБА_14 визнано винуватими і засуджено за те, що вони 10 листопада 2016 року приблизно о 12 годині 57 хвилин, діючи за попередньою змовою групою осіб, з метою вчинення розбою, на автомобілі марки «ВАЗ-21099» д.н.з.  НОМЕР_1  під керуванням ОСОБА_13 прибули до будівлі за адресою: м. Ніжин, вул. Березанська, 8-Б. Засуджені ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , вдягнувши на голову в`язані шапки, які приховували обличчя, через незамкнені вхідні двері проникли до приміщення, у якому розташовуються відділення ТВБВ №10024/0293 філії Чернігівського власного управління АТ «Ощадбанк» та відділення поштового зв`язку №8 ЦПЗ №2 Чернігівської дирекції УДППЗ «Укрпошта», де висловлюючи контролеру-касиру відділення банку ОСОБА_17 і заступнику начальника відділення поштового зв`язку ОСОБА_18 погрозу застосувати насильство небезпечне для їх життя шляхом демонстрації предметів, зовні схожих на вогнепальну зброю, та яку потерпілі сприйняли як реальну, заволоділи грошовими коштами в сумі 9 525 гривень, які належать АТ «Ощадбанк», після чого залишили місце вчинення нападу на автомобілі під керуванням ОСОБА_13 , який в цей час чекав їх неподалік та спостерігав за оточуючою обстановкою.
Крім того, ОСОБА_15 визнано винуватим і засуджено за те, що він 20 листопада 2016 року приблизно о 20 годині знаходячись поблизу кафе «Фреш» на площі ім. І.Франка в місті Ніжин, діючи повторно, з корисливих мотивів, погрожуючи застосуванням насильства, яке не є небезпечним для здоров`я, відкрито викрав належні ОСОБА_19 грошові кошти у сумі 30 грн. та належні ОСОБА_20 грошові кошти у сумі 20 грн., завдавши потерпілим матеріальної шкоди.
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 14 грудня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_15 змінено. 
Постановлено вважати ОСОБА_15 засудженим за ч.3 ст.187 КК України до покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією всього особисто належному йому майна, крім житла; за ч.2 ст.186 КК України до покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки; відповідно до ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з конфіскацією всього особисто належного йому майна, крім житла.
Зараховано ОСОБА_15 та ОСОБА_12 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 3 червня 2017 року по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Виключено з резолютивної частини вироку додаткове покарання у виді конфіскації майна щодо ОСОБА_13 , ОСОБА_16 та ОСОБА_14 .
У решті вирок залишений без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що місцевий суд, призначаючи засудженим покарання, всупереч вимогам ст.65 КК України, не врахував повною мірою ступеня тяжкості злочину та обставини його вчинення,  і  неправомірно  застосував  ст.69 КК України, що потягло за собою невиправдану м`якість заходу примусу. Апеляційний суд, на думку прокурора, не зважив на допущені порушення, необґрунтовано залишив без задоволення апеляційну скаргу сторони обвинувачення й ухвалив рішення, яке не відповідає положенням ст. 419 КПК України. У разі задоволення касаційної скарги прокурор просить обрати щодо ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також продовжити цей же запобіжний захід щодо ОСОБА_15 та ОСОБА_12 .
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора:
- законний представник неповнолітнього засудженого ОСОБА_13 – ОСОБА_11 , захисник ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_15 , захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_12 просять залишити судові рішення без зміни, посилаючись на їх законність та обґрунтованість;
- захисник ОСОБА_6 також просить зарахувати ОСОБА_12 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 25 листопада 2016 року по 8 грудня 2016 року відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України;
- законний представник неповнолітнього засудженого ОСОБА_21 просить змінити судові рішення щодо ОСОБА_16 та звільнити його від відбування покарання з випробуванням.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 просила задовольнити касаційну скаргу прокурора з викладених в ній підстав.
Захисник ОСОБА_6 просив залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення, а судові рішення в частині призначеного ОСОБА_12 покарання – без зміни, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. При цьому просив вирішити питання про застосування щодо ОСОБА_12 положень ч.5 ст.72 КК України. Засуджений ОСОБА_12 підтримав позицію свого захисника.
Захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , засуджені ОСОБА_13 та ОСОБА_14 просили залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення, а судові рішення – без зміни, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.
Мотиви суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Обґрунтованість засудження  ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 та ОСОБА_14 за ч.3 ст.187 КК України, ОСОБА_15 за ч.3 ст.187, ч.2 ст.186 КК України та правильність кваліфікації їх дій у касаційній скарзі не оспорюються.
Як зазначено в ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
У касаційній скарзі прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом застосовуючи ст.69 КК України, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість, зокрема, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом застосовуючи ст. 69 КК України, вимогами якої встановлено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України.
Застосовуючи положення ст.69 КК України, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 та ОСОБА_14 вчинили злочин, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких, а ОСОБА_15 – також і тяжкий злочин, разом з тим, засуджені щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, добровільно відшкодували завдані збитки, вперше притягаються до  кримінальної  відповідальності.  Засуджені   ОСОБА_13 , ОСОБА_16 та ОСОБА_14 вчинили злочин будучи неповнолітніми. 
Доводи прокурора про безпідставне визнання судом наведених обставин такими, що пом`якшують покарання засуджених, є непереконливими. Так, матеріалами справи підтверджено, що засуджені під час судового розгляду у повному обсязі визнали свою вину у пред`явленому обвинуваченні, щиро розкаялись у вчиненому та висловили твердий намір не допускати подібних вчинків у майбутньому, вибачились перед потерпілими, добровільно відшкодували завдані збитки. Критична оцінка засудженими вчиненого злочину, співчуття до потерпілих та прагнення зменшити негативні наслідки своєї протиправної поведінки свідчить про щирість каяття засуджених.
Активне сприяння у розкритті злочинів як обставина, що пом`якшує покарання, була зазначена органом досудового розслідування в обвинувальному акті. Під час судового розгляду засуджені надали детальні пояснення щодо обставин злочину, ролі кожного із співучасників у його вчиненні. Отже, аргументи прокурора з приводу необґрунтованості врахування цієї обставини при призначенні покарання, є також неприйнятними.
Крім того, при призначенні покарання суд зважив на дані, що характеризують винних, а саме те, що вони є особами молодого віку, здобувають освіту у навчальних закладах, будь-які компрометуючі дані щодо них відсутні. Також суд дослідив матеріально-побутові умови проживання, стан здоров`я засуджених ОСОБА_13 , ОСОБА_16 та ОСОБА_14 , як це передбачено положеннями ст.103 КК України.
За таких обставин, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення засуджених тільки в умовах ізоляції від суспільства, однак з урахуванням наведених позитивних даних, які характеризують засуджених, а також позиції потерпілих, які не наполягали на призначенні засудженим суворого покарання, відсутності обставин, що обтяжують покарання, та встановлення ряду обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, визнає призначене засудженим покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст.69 КК України справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження нових правопорушень.
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку викладеним в апеляційних скаргах доводам, у тому числі і тим, на які прокурор послався у касаційній скарзі, й обґрунтовано відмовив у їх задоволенні. Ухвала апеляційного суду в частині призначеного покарання є достатньо вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для зміни чи скасування судових рішень, не встановлено.
З огляду на викладене, підстави для задоволення касаційної скарги прокурора відсутні.
Керуючись статтями  434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017р.), Верховний Суд
у х в а л и в:
Ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 14 грудня 2017 року щодо ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_22                                               ОСОБА_2                                                 ОСОБА_3