ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року 
м. Київ

Справа №  903/6/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Ткаченко Н.Г. (головуючого), Білоуса В.В., Жукова С.В.,

за участю секретаря судового засідання Гаращенко Т.М.

за участю представників: ПАТ "Банк "Київська Русь" - адвоката Дмітрішина Д.В., Баранова О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Ратнівський молокозавод" 
на постанову Рівненського апеляційного господарського  суду від 05.07.2018
та ухвалу Господарського суду Волинської області від 16.04.2018                                                     у справі №    903/6/18
за заявою Приватного підприємства "Моноліт Фудз"
до Приватного акціонерного товариства "Ратнівський молокозавод"
про банкрутство,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Волинської області від 02.02.2018 відкрито провадження у справі № 903/6/18 про банкрутство ПрАТ "Ратнівський молокозавод", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника, введено процедуру розпорядження майном боржника строком на сто п'ятнадцять календарних днів до 28.05.2018, розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Сашина О.А.

Повідомлення про відкриття господарським судом Волинської області провадження у справі про банкрутство ПрАТ "Ратнівський молокозавод" оприлюднене 02.02.2018 за № 49086 на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 16.04.2018 у справі №903/6/18 (суддя Войціховський В.А.) задоволено заяву ПАТ "Банк "Київська Русь" про визнання грошових вимог до боржника. Визнано у встановленому порядку доведені грошові вимоги ПАТ "Банк "Київська Русь" до ПрАТ "Ратнівський молокозавод" на загальну суму  646 426 766,88 грн., які підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів у наступній черговості: 3 524,00 грн. - вимоги першої черги; 24 452 344,03 дол. США, що відповідно до курсу НБУ станом на 20.03.2018  еквівалентно 646 423 242,68 грн. - як такі, що забезпечені заставою майна боржника та підлягають позачерговому погашенню.

Вказана ухвала обґрунтована наявністю правових підстав для визнання зазначених вимог ПАТ "Банк "Київська Русь" такими, що забезпечені майном боржника, та підлягають окремому внесенню до реєстру вимог кредиторів, як такі, що погашаються в позачерговому порядку за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення. При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що до реєстру вимог кредиторів розпорядником майна повинні бути внесені відомості про майно боржника - ПрАТ "Ратнівський молокозавод", яке є предметом застави згідно з державним реєстром застав.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 05.07.2018 (колегія суддів: Мамченко Ю.А. - головуючий, Саврій В.А., Дужич С.П.) ухвалу господарського суду Волинської області від 16.04.2018  у справі №903/6/18 залишено без змін.     

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ПрАТ "Ратнівський молокозавод" звернулося із касаційною скаргою, в якій просить постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 05.07.2018 скасувати, ухвалу господарського суду Волинської області від 16.04.2018 у справі №903/6/18 змінити, виклавши в наступній редакції: Визнати у встановленому порядку доведені грошові вимоги ПАТ "Банк "Київська Русь" до ПрАТ "Ратнівський молокозавод" на загальну суму 263 753 444,70 грн., які підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів у наступній черговості: 3 524,00 грн. - вимоги першої черги; 263 753 444,70 грн. - як такі, що забезпечені заставою майна боржника та підлягають позачерговому погашенню.

Підставами для скасування оскаржуваних судових рішень заявник касаційної скарги зазначає порушення та неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права. 

Так, заявник касаційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо безпідставності та необґрунтованості клопотання ПрАТ "Ратнівський молокозавод" про відкладення розгляду справи. Як стверджує боржник, апеляційним судом не було надано цьому належної правової оцінки та також було безпідставно відмовлено  ПрАТ "Ратнівський молокозавод" в задоволенні поданого клопотання про відкладення розгляду справи в суді апеляційної інстанції, чим позбавлено права на участь у судовому засіданні представника боржника.

Крім того, боржник наголошує, що Правлінням НБУ прийнято постанову від 16.07.2015 №460 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Банк "Київська Русь" з 17.07.2015, а відповідно до ст. 91 Закону України "Про банки і банківську діяльність", з моменту прийняття Національним банком України рішення про відкликання ліцензії та відкриття ліквідаційної процедури банку останній втрачає право на здійснення банківської діяльності, зокрема, нарахування процентів за всіма кредитними договорами.

Відтак, ПрАТ "Ратнівський молокозавод" вважає, що 30% річних за несвоєчасне погашення кредиту та несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом були нараховані банком безпідставно.

До того ж, на думку скаржника, вказані вимоги про стягнення 30% річних за несвоєчасне погашення кредиту та несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом в сумі відповідно 13 133 687,50 доларів США та 104 947,50 доларів США. не є безспірними і мали бути заявлені у строк, визначений ч.1 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або     визнання його банкрутом", тобто до 03.2018, проте заява ПАТ "Банк "Київська Русь"  подана 20.03.2018. 

При цьому, ПрАТ "Ратнівський молокозавод" посилається на те, що суди першої  та апеляційної інстанцій дійшли необґрунтованого висновку про задоволення вказаних вимог, оскільки вони були заявлені та обраховані в доларах США, а не у національній валюті України у відповідному розмірі. 

Водночас, боржник - ПрАТ "Ратнівський молокозавод" у касаційній скарзі вказує на те, що він визнає вимоги ПАТ "Банк "Київська Русь" в сумі 263 753 444,70 грн., в тому числі: 11 162 514,37 доларів США (262 328 006,54 грн. в гривневому еквіваленті) боргу по кредиту відповідно до рішення суду у справі № 925/619/15 та 51 194,66 доларів США, що станом на 02.02.2018 відповідно до курсу НБУ еквівалентно 1 425 438,16 грн. (по заяві банку від 20.03.2018). 

Від ПАТ "Банк "Київська Русь" в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк "Київська Русь" надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких останній просить відмовити в задоволенні касаційної скарги ПрАТ "Ратнівський молокозавод" на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 05.07.2018 та ухвалу господарського суду Волинської області від 16.04.2018 у справі №903/6/18, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними, обґрунтованими, прийнятими у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права. 

Обґрунтовуючи свою позицію, ПАТ "Банк "Київська Русь" зокрема, посилається на те, що всі вимоги банку були виражені в національній валюті України - гривні; на вимоги кредиторів, які забезпечені заставою, не розповсюджуються  передбачені  ч. 1 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або     визнання його банкрутом" наслідки пропуску строку звернення з кредиторськими вимогами

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., пояснення представників ПАТ "Банк "Київська Русь", перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

Провадження по даній справі про банкрутство ПрАТ "Ратнівський молокозавод" здійснюється   за Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або     визнання його банкрутом"  в редакції, чинній з 19.01.2013 (далі -  Закон про банкрутство).

Відповідно до  ст. 9 Закону про банкрутство, справи про банкрутство юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими  Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Статтею 1 Закону про банкрутство визначено, що грошове зобов'язання - це зобов'язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України; кредитор - юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника.

Згідно ч. 1 ст. 23 Закону про банкрутство, конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. 

Відповідно до частин 2, 6, 8 ст. 23 Закону  про банкрутство  забезпечені кредитори зобов'язані подати заяву з грошовими вимогами до боржника під час провадження у справі про банкрутство лише в частині вимог, що є незабезпеченими, або за умови відмови від забезпечення. Заяви з вимогами забезпечених кредиторів, у тому числі щодо яких є заперечення боржника чи інших кредиторів, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду, за наслідками розгляду яких господарський суд ухвалою визнає чи відхиляє (повністю або частково) вимоги таких кредиторів. Розпорядник майна зобов'язаний окремо внести до реєстру вимоги кредиторів, які забезпечені заставою майна боржника, згідно з їхніми заявами, а за їх відсутності - згідно з даними обліку боржника, а також внести окремо до реєстру відомості про майно боржника, яке є предметом застави згідно з державним реєстром застав.

При цьому, визначення забезпеченого зобов'язання та, відповідно, вимог забезпеченого кредитора, які включаються до реєстру вимог кредиторів у справі про  банкрутство, має здійснюватися з урахуванням положень законодавства, яке регулює забезпечення зобов'язань (зокрема, ст.ст. 572,  575,  589 ЦК України,  Закону України "Про заставу",  Закону України "Про іпотеку").    

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором застави (ч.2  ст. 589 ЦК України,  ст. 19 Закону України "Про заставу").

Виражений у грошовій формі розмір зобов'язання майнового поручителя визначається виходячи із дійсних на відповідний момент зобов'язань боржника, які існують за основним зобов'язанням (кредитним договором), з урахуванням обсягу забезпечення за умовами забезпечувального договору. Оцінка предмета забезпечення (майна) сторонами на момент укладення договору не впливає на обсяг забезпечених вимог у разі звернення стягнення на предмет забезпечення.

Закон  про банкрутство  не містить іншого порядку та способу визначення забезпечених вимог, ніж наведені вище положення законодавства, не пов'язує визначення вимог, забезпечених заставою (іпотекою) майна боржника, для включення їх до реєстру вимог, із договірною вартістю предметів забезпечення.

Натомість, правове значення має розмір підтверджених документально зобов'язань боржника за основним зобов'язанням та вартість фактичної реалізації предмета забезпечення, яка на стадії затвердження реєстру вимог кредиторів за результатами попереднього засідання ще невідома.    

Отже, господарські суди при вирішенні питання про визнання заявлених забезпечених кредиторських вимог та включення їх окремо до реєстру повинні застосовувати  ст.19 Закону України "Про заставу"  та  ст. 7 Закону України "Про іпотеку"  і встановити на підставі належних та допустимих доказів, які саме вимоги кредитора, зазначені в його заяві, забезпечені заставою майна та розмір цих вимог незалежно від вартості цього майна за договором.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому, господарський суд у справі про банкрутство не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов'язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору.

Як вбачається з матеріалів справи та з'ясовано місцевим та апеляційним сулами, 07.02.2011 між ПАТ "Банк "Київська Русь" та ПрАТ "Ратнівський молокозавод" було укладено кредитний договір на відкриття невідновлювальної кредитної лінії (у національній валюті) №5416-20/11-1 (з додатками та додатковими угодами), до якого неодноразово вносились зміни.

Предметом даного судового розгляду є грошові вимоги ПАТ "Банк "Київська Русь" до боржника у сумі 24 452 344,03 дол. США  (відповідно до курсу НБУ станом на 20.03.2018 еквівалентно 646 423 242,68 грн.), які виникли на підставі кредитного договору №5416-20/11-1 від 07.02.2011, по якому ПрАТ "Ратнівський молокозавод" виступає позичальником. 

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що зазначені вимоги забезпечені заставою майна Боржника, відповідно до умов договору іпотеки №33 від 07.02.2011 з договорами про внесення змін №1 від 10.02.2011, №2 від 08.04.2011, №3 від 06.04.2012, №4 від 07.03.2013, №5 від 26.06.2013, договору іпотеки №280 від 21.03.2013 з договором про внесення змін №1 від 26.06.2013, договору застави рухомого майна (обладнання) №26932-20/13-6 від 21.03.2013, договору застави №988 від 26.08.2011 з договорами про внесення змін №1 від 06.04.2012, №2 від 07.03.2013, №3 від 26.06.2013, договору застави №31 від 07.02.2011 з договорами про внесення змін №1 від 08.04.2011, №2 від 26.08.2011, №3 від 06.04.2012, №3 від 06.04.2012, №4 від 07.03.2013, №5 від 26.06.2013, договору застави №383 від 27.04.2011 з договорами про внесення змін №1 від 06.04.2012, №2 від 07.03.2013, №3 від 26.06.2013.

У справі, яка розглядається, судом першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, було досліджено та встановлено, що факт невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором №5416-20/11-1 від 07.02.2011, наявність відповідної заборгованості та безспірність вимог ПАТ "Банк "Київська Русь" до боржника, підтверджується рішенням господарського суду Черкаської області від 15.06.2012 у справі №925/619/15 про стягнення заборгованості в розмірі 11 162 514,37 доларів США (262 328 006,54 грн. в гривневому еквіваленті) боргу по кредиту; 1 428 602,49 доларів США (33 573 299,97 грн. в гривневому еквіваленті) несплачених відсотків; 147 803,08 доларів США (3 473 490,47 грн. в гривневому еквіваленті) пені по процентах; 915 020,36 доларів США (21 503 709,56 грн. в гривневому еквіваленті) пені по кредиту; 357 194,55 доларів США (8 394 357,32 грн. в гривневому еквіваленті) як 3% річних на підставі кредитного договору № 5416-20/11-1 на відкриття не відновлювальної кредитної лінії від 07.02.2011 зі змінами та доповненнями і договору поруки №21805-20/13-5 від 06.03.2013.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями та підтверджується також матеріалами касаційної скарги, боржник - ПрАТ "Ратнівський молокозавод" визнає вимоги ПАТ "Банк "Київська Русь" в сумі 263 753 444,70 грн., в тому числі 11 162 514,37 доларів США (262 328 006,54 грн. в гривневому еквіваленті) боргу по кредиту відповідно до рішення суду у справі № 925/619/15.

Водночас, матеріалами справи підтверджується, а судами з'ясовано, що у зв'язку із невиконанням ПрАТ "Ратнівський молокозавод" зобов'язань за кредитним договором, зокрема, щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, кредитором було нараховано боржнику відповідні санкції у вигляді 30% річних за несвоєчасне погашення кредиту та 30% річних за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом.

Надаючи правову оцінку доводам ПАТ "Банк "Київська Русь" та досліджуючи наявні у справі докази, судом першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановлено, що заявником кредиторських вимог доведено наявність заборгованості ПрАТ "Ратнівський молокозавод" перед ПАТ "Банк "Київська Русь" за кредитним договором №5416-20/11-1 від 07.02.2011 у сумі 24 452 344,03 дол. США, що відповідно до курсу НБУ станом на 20.03.2018 еквівалентно 646 423 242,68 грн., які складаються з заборгованості за кредитом в розмірі 11 162 514,37 дол. США (295 092 721,04 грн.), заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в розмірі 51 194,66 дол. США (1 353 384,28 грн.), 30% річних за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 13 133 687,50 дол. США (347 202 740,63 грн.) та 30% річних за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом в розмірі 104 947,50 дол. США (2 774 396,73 грн.).

Згідно ст. ст. 553,  554 ЦК України майновий поручитель за договором застави несе відповідальність перед заставодержателем за невиконання боржником (боржниками) основного зобов'язання як солідарний боржник, а заставодержатель має право вимагати виконання основного зобов'язання як від боржника і його майнового поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо. У разі пред'явлення таких вимог до майнового поручителя останній відповідає перед заставодержателем в межах взятих на себе зобов'язань, тобто заставодержатель може задовольнити свої вимоги виключно за рахунок предмета застави.

Враховуючи викладене, а також положення ст. 7 Закону України "Про іпотеку",              ст. 19 Закону України "Про заставу", ст. 22 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", умови укладених сторонами договорів іпотеки та договорів застави, суди дійшли вірного висновку, що зазначені вимоги ПАТ "Банк "Київська Русь" є такими, що забезпечені майном боржника, відтак підлягають окремому внесенню до реєстру вимог кредиторів, як такі, що погашаються в позачерговому порядку за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення. 

При цьому, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про те, розмір вимог, що забезпечені майном боржника, встановлюється виходячи з розміру заборгованості за кредитом та розміру дійсних на момент подання заяви з кредиторськими вимогами зобов'язань майнової поруки по даному кредитному договору, незалежно від вартості предметів застави.

Таким чином, дослідивши та надавши оцінку наявним у справі доказам, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що грошові вимоги ПАТ "Банк "Київська Русь" до боржника у сумі 24 452 344,03 дол. США  (відповідно до курсу НБУ станом на 20.03.2018 еквівалентно 646 423 242,68 грн.), є    обґрунтованими та доведеними в повному обсязі.

Аргументи ПрАТ "Ратнівський молокозавод" у касаційній скарзі про те, що 30% річних за несвоєчасне погашення кредиту та несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом були нараховані ПАТ "Банк "Київська Русь"  безпідставно, оскільки з моменту прийняття Національним банком України рішення про відкликання ліцензії та відкриття ліквідаційної процедури банку останній втрачає право на здійснення банківської діяльності, зокрема, нарахування процентів за всіма кредитними договорами, відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків, а банківська ліцензія - це документ, який видається Національним банком України, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність.

Правові наслідки введення процедури ліквідації банку визначено ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно з пунктами 2, 4 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", з дня призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку, банківська діяльність банку, що знаходиться в стадії ліквідації, завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси та припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку, а також не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Таким чином, з системного аналізу зазначеної норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" випливає, що у випадку відкликання банківської ліцензії банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій, однак, наведене не вказує на припинення існуючих та чинних зобов'язань контрагентів перед банком, зокрема, обов'язку зі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Навпаки, даним законом визначено, що припинення нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку стосується саме заборгованості банку перед третіми особами і не стосується заборгованості третіх осіб перед банком.

Крім того, за змістом ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Однак, судами не встановлено, що між кредитором та боржником було досягнуто домовленості щодо припинення нарахування відсотків за користування кредитом у зв'язку з введенням процедури ліквідації банку.

Враховуючи викладене, у зв'язку з прийняттям постанови правління Національного банку України "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" від 16.07.2015 №460 боржник не звільняється від обов'язку сплати процентів за користування кредитними коштами.

Разом з тим, колегією суддів відхиляються також доводи заявника касаційної скарги про те, що вимоги про стягнення 30% річних за несвоєчасне погашення кредиту та несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом не є безспірними і мали бути заявлені у строк, визначений ч.1 ст. 23 Закону про банкрутство. 

Так, згідно ч. 1 ст. 23 Закону про банкрутство, конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство. 

Водночас, забезпечені кредитори відповідно ч. 2 ст. 23 Закону про банкрутство зобов'язані подати заяву з грошовими вимогами до боржника під час провадження у справі про банкрутство лише в частині вимог, що є незабезпеченими, або за умови відмови від забезпечення.

При цьому, ч. 8 ст. 23 Закону про банкрутство встановлено обов'язок розпорядника майна внести до реєстру вимоги кредиторів, які забезпечені заставою майна боржника, згідно з їхніми заявами, а за їх відсутності - згідно з даними обліку боржника, а також внести окремо до реєстру відомості про майно боржника, яке є предметом застави згідно з державним реєстром застав.

Отже, виходячи з аналізу наведених норм, грошові вимоги заставних кредиторів включаються в реєстр вимог кредиторів незалежно від факту подання такими кредиторами заяв з грошовими вимогами до боржника, відтак, на вимоги кредиторів, які забезпечені заставою, не розповсюджуються передбачені ч. 1          ст. 23 Закону про банкрутство наслідки пропуску тридцятиденного строку від дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство для звернення з грошовими вимогами. 

Враховуючи викладене, є безпідставними доводи ПрАТ "Ратнівський молокозавод" стосовно порушення ПАТ "Банк "Київська Русь" строку звернення з вимогами про стягнення 30% річних за несвоєчасне погашення кредиту та несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом в сумі відповідно 13 133 687,50 доларів США та 104 947,50 доларів США. 

Крім того, аргументи заявника касаційної скарги про те, що банк помилково визначив суму боргу в іноземній валюті також відхиляється колегією суддів, оскільки, як вбачається з матеріалів справи та встановлено апеляційним судом, ПАТ "Банк "Київська Русь" було здійснено розрахунок грошових вимог до боржника у гривнях із зазначенням еквіваленту за офіційним курсом відповідної валюти, що відповідає нормам ст. 524 ЦК України.

Посилання ПрАТ "Ратнівський молокозавод" на те, що судами як першої так і  апеляційної інстанції було безпідставно відхилено клопотання боржника про відкладення розгляду справи, спростовуються встановленими судами при розгляді відповідних клопотань обставинами та не можуть бути прийняті колегією суддів з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Отже, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не спростовують законних і обґрунтованих висновків судів першої та апеляційної інстанції про наявність підстав для визнання грошових вимог банку в повному обсязі.

Матеріали справи свідчать про те, що місцевий та апеляційний господарські суди, дотримуючись приписів ст. 86 ГПК України,  всебічно, повно і об'єктивно дослідили матеріали справи в їх сукупності, дали вірну юридичну оцінку обставинам справи та правильно, з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права вирішили спір у даній  справі. 

Виходячи з аналізу наведених норм, встановлених судами обставин справи та з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про визнання грошових вимог ПАТ "Банк "Київська Русь" до ПрАТ "Ратнівський молокозавод" на загальну суму  646 426 766,88 грн., з яких 3 524,00 грн. - вимоги першої черги;           24 452 344,03 дол. США, що відповідно до курсу НБУ станом на 20.03.2018  еквівалентно 646 423 242,68 грн. - забезпечені заставою майна боржника.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

Відтак, наведені ПрАТ "Ратнівський молокозавод" у касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами та не доводять порушення або неправильного застосування місцевим та апеляційним судами норм матеріального та процесуального права, а колегія суддів не встановила фундаментальних порушень судами попередніх інстанцій при розгляді кредиторських вимог ПАТ "Банк "Київська Русь" у даній справі про банкрутство.  

Враховуючи викладене, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду  дійшов висновку, що постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 05.07.2018 та ухвала Господарського суду Волинської області від 16.04.2018                                                     у справі №  903/6/18 прийняті судами у відповідності до фактичних обставин та у відповідності до вимог матеріального права і процесуального права, підстав для їх зміни або скасування не вбачається. 

Оскільки суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається, судові витрати відповідно до ст.129 ГПК України покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 314, 315, 317 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ПрАТ "Ратнівський молокозавод" залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського  суду від 05.07.2018 та ухвалу Господарського суду Волинської області від 16.04.2018                                                     у справі №  903/6/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                       Ткаченко Н.Г.                                                                  
Судді                                                                                                                     Білоус В.В.
                                                                                                                              Жуков С.В.