Постанова 
Іменем  України
 
12 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 758/2356/17-ц
 
провадження № 61-25984св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
представник позивача - ОСОБА_2, 
відповідач - державне підприємство «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України»,
представник відповідача - ОСОБА_3,
треті особи: ОСОБА_4, приватне акціонерне товариство «Страхове товариство «Іллічівське»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» на рішення Подільського районного суду м. Києва              у складі судді Ларіонової Н. М. від 13 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Поливач Л. Д.,                 Вербової І. М., Шахової О. В., від 25 жовтня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» (далі - ДП «КТ Регістр судноплавства України»), треті особи: ОСОБА_4, приватне акціонерне товариство «Страхове товариство «Іллічівське» (далі - ПрАТ «СК «Іллічівське»), про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.
 
Позовна заява мотивована тим, що 16 березня 2016 року на перехресті                вул. Саперно-Слобідської, просп. Науки та вул. Голосіївської у м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки «Шкода Октавія», номерний знак НОМЕР_1, який належить на праві власності ДП «КТ Регістр судноплавства України», під керуванням водія ОСОБА_4 та автомобіля «Фольксваген Тігуан», номерний знак НОМЕР_2, під її керуванням. 
Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 жовтня                   2016 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду м. Києва             від 28 листопада 2016 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.                У результаті протиправних дій працівника ДП «КТ Регістр судноплавства України» їй, як власнику пошкодженого автомобіля, завдано матеріальний збиток у розмірі 119 170,37 грн. Крім того, внаслідок ДТП їй завдано моральні страждання, внаслідок чого вона змушена була змінити свій звичайний спосіб життя. 
Відповідач у добровільному порядку завдану їй шкоду не відшкодував.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1, уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з ДП «КТ Регістр судноплавства України» на її користь                     119 170,37 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 66 144,00 грн на відшкодування моральної шкоди.   
 
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ДП «КТ Регістр судноплавства України» на користь ОСОБА_1 119 170,37 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди. 
У решті позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що ДТП сталася з вини ОСОБА_4 під час перебування його у трудових відносинах з відповідачем при виконанні своїх службових обов'язків, тому відповідно до частини другої статті 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. 
Стягуючи моральну шкоду у розмірі 1 000 грн, суд виходив із того, що автомобіль був відремонтований позивачем у червні 2016 року, період страждань ОСОБА_1 мав нетривалий період (2,5 місяці), тому суд вважав її співмірною і такою, що відповідає принципу розумності, зважаючи на те, що документів на підтвердження погіршення стану здоров'я позивачем не надано. 
 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, апеляційну скаргу ДП  «КТ Регістр судноплавства України», подану представником ОСОБА_5, та апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши також, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, навіть, якщо його цивільно-правова відповідальність застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
 
У листопаді 2017 року ДП  «КТ Регістр судноплавства України» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що невиконання позивачем (потерпілим) свого обов'язку щодо подання заяви на виплату страхового відшкодування у строки, передбачені статтями 35, 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто впродовж одного року, фактично позбавляє відповідача (страхувальника) надійного способу захисту свого майнового інтересу.
При цьому суд при ухваленні судового рішення помилково послався на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові                від 20 січня 2016 року № 6-2808цс15, яка фактично не відповідає ситуації, що виникла між сторонами у цій справі. Таким чином, судами не в повній мірі досліджено обставини справи та обмежено право відповідача на захист.
Фактично окремі судові рішення Верховного Суду України, які приймаються у формі постанов у конкретних справах, не можуть розглядатись, без дослідження сукупності доказів та обставин, які стали основою для прийняття Верховним Судом України конкретного рішення у тій чи іншій справі.
Судами не враховано положення постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» де зазначено, що непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі (пункт 16).
Також у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Проте ДП  «КТ Регістр судноплавства України»в повному обсязі виконано свої зобов'язання відповідно до договору від 01 березня 2016 року та 18 березня 2016 року надано повідомлення про ДТП до ПрАТ «СТ «Іллінівське».
Під час ухвалення оскаржуваних судових рішень суди керувались не Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ЦК України та обставинами справи, а виключно правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 20січня 2016 року № 6-2808цс15, в якій наявні інші фактичні обставини.
 
22 березня 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.
 
У вересні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що суди неправильно застосували норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Також вказав на висновки щодо застосування норм права, висловлені у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року                   № 14-176цс18, згідно з якими, уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. Тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» реалізує право вимоги, передбачене статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
 
У листопаді 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку наданим сторонами доказам. Також вказав, що предметом позову у справі є вимога про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, тому є малозначною.
 
У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
 
Судом установлено, що 16 березня 2016 року на перехресті вул. Саперно-Слобідської, просп. Науки та вул. Голосіївської у м. Києві відбулася ДТП за участю автомобіля марки «Шкода Октавія», номерний знак НОМЕР_1, який належить на праві власності ДП «КТ Регістр судноплавства України», під керуванням водія ОСОБА_4 та автомобіля «Фольксваген Тігуан», номерний знак НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_1, що належить останній на праві власності. 
 
Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 жовтня                   2016 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду м. Києва             від 28 листопада 2016 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.
ДТП сталася з вини ОСОБА_4 під час перебування його у трудових відносинах з відповідачем та виконання своїх службових обов'язків.
 
Відповідно до звіту про оцінку автомобіля «Фольксваген Тігуан», номерний знак НОМЕР_2, від 28 березня 2016 року № 163 вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля становить 119 170,37 грн. 
 
У статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про страхування» страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем.
 
Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
 
Судом установлено, що 01 березня 2016 року між ПрАТ «СК «Іллічівське» (страховик) та ДП «КТ Регістр судноплавства України» (страхувальник) укладено договір добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з його цивільно-правовою відповідальністю за шкоду, заподіяну майну третіх осіб внаслідок ДТП, що сталася під час дії цього договору за участю транспортного засобу, зокрема, «Шкода Октавія», номерний знак           НОМЕР_1.   
 
Відповідно до пункту 7.2.6. вищевказаного договору страхувальник зобов'язаний не визнавати будь-яких вимог потерпілих та не здійснювати будь-які компенсації, які мають відношення до події, що має ознаки страхового випадку, без письмової згоди страховика.   
 
Також у абзаці другому пункту 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено, що оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках МТСБУ, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.  
 
Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
 
Відтак, відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.                     В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
 
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц(провадження № 14-176цс18), покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
 
Таким чином, обов'язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодуванняпокладається на страховика. 
 
У зв'язку з наведеним та на виконання вимог пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України 2004 року суду слід було вирішити процесуальний статус страховика - ПрАТ «СК «Іллічівське».
Зазначене має важливе юридичне значення, оскільки у разі недостатності ліміту цивільно-правової відповідальності страховика, який суди не дослідили та не встановили, для страхової виплати, тоді решту завданої і доведеної шкоди відшкодовує особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність (стаття 1194 ЦК України).  
 
Таким чином, у порушення статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року суди: не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не перевірили ліміт відповідальності страховика; не дослідили та не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
За таких обставин оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» задовольнити частково.
 
Рішення Подільського районного суду від 13 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
Б. І. Гулько 
С. Ф. Хопта 
Ю. В. Черняк