Постанова
Іменем України
17 січня 2019 року
м. Київ
справа № 408/874/15-ц
провадження № 61-32371св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку»,
представники позивача - ОСОБА_4, ОСОБА_5,
відповідач - ОСОБА_6, 
відповідач - ОСОБА_7,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_6 на заочне рішення Біловодського районного суду Луганської області від 9 жовтня 2015 року у складі судді Карягіної В. А. та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 14 червня 2017 року у складі колегії суддів: Орлова І. В., 
Стахової Н. В., Кострицького В. В.,
ВСТАНОВИВ :
У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «ВБР», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, в якому просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором, станом на               27 січня 2015 року у загальному розмірі 3 590 940,89 грн.
Позов мотивовано тим, що 10 квітня 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, невід'ємними частинами якого є додаткові угоди № 1 від 08 жовтня 2013 року, № 2 від 31 березня 2014 року, № 3                   від 02 квітня 2014 року, та згідно з умовами якого останній отримав кредит у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 3 200 000 грн на споживчі цілі строком до 09 квітня 2016 року зі сплатою процентної ставки за користування кредитом у розмірі 19 % річних.
У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором                10 квітня 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_7 укладено договір поруки. 
Позичальник взяті на себе зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого, станом на 27 січня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 3 590 940,89 грн, яка складається з: поточна заборгованість по тілу кредиту - 2 200 000 грн, прострочена заборгованість по тілу кредиту - 999 056,65 грн, поточна заборгованість за процентами -                   33 366,67 грн, прострочена заборгованість за процентами 358 517,57 грн. 
Вказану заборгованість по кредитному договору банк просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на підставі статей 525, 526, 530, 533, 534, 546, 1054 ЦК України.
Заочним рішенням Біловодського районного суду Луганської області                    від 09 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 14 червня 2017 року позов задоволено.
Стягнуто ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в солідарному порядку на користь ПАТ «ВБР» в рахунок погашення заборгованості 3 590 940,89 грн та судові витрати в сумі 420,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати в сумі            1827 грн та з ОСОБА_7 в сумі 1827 грн.
Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що відповідачі порушили взяті на себе 10 квітня 2013 року зобов'язання за кредитним договором та договором поруки. Належними та допустимими доказами позивач, який мав право достроково вимагати повернення всієї суми кредиту, довів факт неналежного виконання грошового зобов'язання кредитором та поручителем. Суми з поточної заборгованості по тілу кредиту - 2 200 000 грн, простроченої заборгованості по тілу кредиту - 999 056,65 грн, поточної заборгованості за процентами - 33 366,67 грн, простроченої заборгованості за процентами 358 517,57 грн підтверджуються наданим банком розрахунком, який не спростований відповідачами та підлягають солідарному стягненню на користь позивача. 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з передачею справи до місцевого суду на новий розгляду. 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач фактично проживає у                   м.Свердловськ Луганської області, яке знаходиться на території тимчасово непідконтрольній української владі. Суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення в заочному порядку, належним чином не повідомляв відповідачів про час та місце розгляду справи. Ухвалене місцевим судом рішення відповідач отримав лише 13 червня 2016 року. З 14 червня 2014 року у зв'язку з початком військових дій на території Луганської області, був позбавлений можливості виїхати із свого міста. Луганське відділення ПАТ «ВБР», через яке здійснювалися щомісячні нарахування та сплачувалися платежі за кредитом, припинило свою роботу. З незалежних від заявника причин він мав змогу виконувати свої зобов'язання за кредитним договором лише до липня                2014 року, у зв'язку із чим не заперечує проти простроченої заборгованість за тілом кредиту у сумі 999 056,65 грн. 
Разом з тим, заперечує проти стягнення поточної заборгованості у розмірі 2 200 000 грн,  посилаючись на наявність передбачених статтями 614, 617              ЦК України підстав для звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язань та на положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII від 02 вересня 2014 року. 
Крім того, заявник посилається на порушення банком встановленої пунктами 8.3 та 8.8 кредитного договору процедури дострокового стягнення кредиту, оскільки він як позичальник будь-яких письмових повідомлень про дострокове повернення кредиту від ПАТ «ВБР» не отримував.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі. Справу витребувано із суду першої інстанції.
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального 
кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення 
змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
31 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Інші учасники справи не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Частиною першою статті 1054 ЦК Українивизначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до положень статей 610, 611, 625 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов'язань. 
За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Разом з тим, презумпцію правомірності, укладеного між сторонами кредитного договору під час розгляду справи відповідачем не спростовано.
Встановивши обставини укладення між банком та відповідачами кредитного договору, забезпеченого порукою, суд першої інстанції та апеляційний суд під час перевірки ухваленого ним рішення в апеляційному порядку правильно виходили з того, що за умов неспростування презумпції правомірності правочину та доведеності факту існування між сторонами грошового зобов'язання, воно має виконуватись належним чином обома сторонами, у зв'язку з чим позичальник та його поручитель зобов'язані сплатити позивачу наявну суму заборгованості за кредитним договором, розрахунок якої та розмір відповідачами не спростовано.
Доводи касаційної карги про порушення банком процедури дострокового повернення кредиту спростовуються встановленими судами обставинами та змістом пунктів 3.1.9, 3.1.11 кредитного договору, статей 1052, 1049                          ЦК України, на підставі яких ПАТ «ВБР» у березні 2015 року мало право вимагати дострокового стягнення з відповідачів споживчого кредиту, а звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості у березні                 2015 року, одночасно є способом повідомлення позичальника про вимогу дострокового повернення кредиту.
Встановивши, що банк не заявляв позовні вимоги про стягнення з відповідачів пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитним договором, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на спірні правовідносини щодо стягнення сум заборгованості за кредитом та відсотків за його користування, не розповсюджуються.
За цих же підстав вбачаються необґрунтованими посилання відповідача у касаційній скарзі на положення вищевказаного закону.
Перевіряючи рішення суду першої інстанції на предмет законності і обґрунтованості, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги відповідача про його звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання в силу положень статей 614, 617 ЦК України, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування цих норм, оскільки відповідно до пункту 1 частини першої статті 263                     ЦК України, частини 3 статті 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» позичальником не доведено факту засвідчення торгово-промисловою палатою України форс-мажорних обставин у період з липня 2014 року, відповідних доказів останнім не надано, а матеріалами не підтверджено, що позичальник та його поручитель вжили усіх залежних від них заходів щодо належного виконання зобов'язання за кредитним договором.
Щодо доводів касаційної скарги про неповідомлення відповідача судом першої інстанції про день, час та місце судового засідання та розгляд справи за його відсутності слід зазначити наступне.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачі, в тому числі ОСОБА_6, були присутніми в судовому засіданні, зокрема 11 травня 2017 року, під час розгляду апеляційним судом поданої ОСОБА_6 апеляційної скарги на рішення місцевого суду. Під час апеляційного розгляду відповідачі у повній мірі використали надані їм процесуальним законом право на подання доказів, надання особистих пояснень та заперечень на позов.
Апеляційний суд дав належну оцінку усім доводам відповідача                     ОСОБА_6 та обставинам, на які він посилався в обґрунтування своїх заперечень на позов. 
Оскільки право відповідача на участь у розгляді справи, подання доказів та надання особистих пояснень було у повній мірі відновлено та реалізовано на стадії апеляційного перегляду судового рішення, розгляд справи в суді першої інстанції за його відсутності та ухвалення заочного рішення не призвело до неправильного встановлення обставин справи та її вирішення, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для скасування правильного по суті рішення суду виключно за наведених обставин.
Доводи касаційної скарги відповідача за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки зібраних у справі доказів та встановлених у справі обставин, до незгоди з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки.
Крім того, доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам апеляційної скарги ОСОБА_6, які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів. 
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без змін.
Заочне рішення Біловодського районного суду Луганської області від 9 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 14 червня 2017 року залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                      В. С. Висоцька
 
      В. В. Пророк
 
      І. М. Фаловська