Постанова
Іменем України
 
07 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 454/1641/16-ц
 
провадження № 61-1196св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Штелик С. П. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Мартєва С. Ю.,  
 
учасники справи:
позивач - фермерське господарство «Бурка В. В.»,
представник позивача - Бурка Валерій Володимирович, 
відповідачі: Галицький районний суд м. Львова, держава Україна в особі Державної казначейської служби України, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника фермерського господарства «Бурка В. В.» - Бурки Валерія Володимировича, на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області в складі судді Адамович М. Я.                        від 13 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області в складі суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,                                від 20 листопада 2017 року,   
 
В С Т А Н О В И В :
 
У червні 2016 року фермерське господарство «Бурка В. В.» (далі - ФГ «Бурка В. В.») звернулось до суду із позовом до Галицького районного суду                       м. Львова, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.  
 
Позов обґрунтовано тим, що ухвала судді Галицького районного суду                        м. Львова від 21 грудня 2015 року у справі № 461/12183/15-ц, якою позовну заяву ФГ «Бурка В. В.» визнано неподаною та повернуто позивачу є незаконною, оскільки, на його думку, прийнята з порушенням норм Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статей 54, 55 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».
 
Ураховуючи наведене, Бурка В. В. просив суд стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь 1 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої, як указано позивачем, постановленням ухвали судді Галицького районного суду м. Львова                      від 21 грудня 2015 року у справі № 461/12183/15-ц, що спричинило приниження його честі, гідності та ділової репутації й завдало йому моральної шкоди.
 
Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 13 червня           2016 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою фермерського господарства «Бурка В. В.» в частині вимог до Галицького районного суду м. Львова про стягнення моральної шкоди.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на спірні правовідносини в частині позовних вимог до Галицького районного суду м. Львова не поширюється юрисдикція судів з розгляду заявлених позивачем вимог, оскільки суддя як посадова особа, що відправляє правосуддя, а також суд, як орган, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не орган, що здійснює правосуддя.  
 
Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 20 листопада 2017 року апеляційну скаргу фермерського господарства «Бурка В.В.» відхилено. Ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 13 червня 2016 року залишено без змін. 
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо вимог позивача до Галицького районного суду м. Львова відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції в указаній частині.  
 
У касаційній скарзі, поданій 09 грудня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ФГ «Бурка В. В.» - Бурка В. В., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення в частині вимог до Галицького районного суду м. Львова та направити справу в цій частині до суду першої інстанції для продовження розгляду.   
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення не ґрунтуються на верховенстві права, на вимогах закону, прийняті без дотримання статей 8, 40, 55, 56, 124, 150 Конституції України. Суди, на думку скаржника,  не врахували рішення Конституційного Суду України № 6-зп                від 25 листопада 1997 року, № 9-зп від 25 грудня 1997 року, № 12-рп/2001           від 03 жовтня 2001 року та № 15-рп/2002 від 09 липня 2002 року щодо доступу до правосуддя, а також вимоги статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Крім того, суди повинні були застосувати до спірних правовідносин положення статей 16, 22, 1167, 1176 ЦК України щодо завдання йому моральної шкоди, що призвело до приниження його честі, гідності та ділової репутації.  
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
 
Зі змісту позовної заяви встановлено, що позовні вимоги ФГ «Бурка В. В.» до Галицького районного суду м. Львова зводяться до незгоди із ухвалою  судді Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2015 року у справі                     № 461/12183/15-ц, якою позовну заяву ФГ «Бурка В. В.» визнано неподаною та повернуто позивачу, чим, на думку позивача, його позбавлено прав, гарантованих статтями 8, 40, 55, 56 Конституції України.  
 
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
У частині першій статті 15 ЦПК України у відповідній редакції зазначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. 
 
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 
2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» зазначено про те, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд, згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
 
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року 
№ 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» вказано, що суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.
 
У статтях 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись в порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності суддів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.
 
Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.
 
Отже, законність процесуальних судових рішень і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду.
 
Аналіз зазначених положень свідчить про те, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з розглядом конкретної справи, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності суддів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.
 
За таких обставин розгляд судом позовних вимог, предметом яких є по суті оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом конкретної справи (від стадії відкриття провадження у справі до ухвалення рішення, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.
 
Відмовляючи у відкритті провадження у справі у частині позовних вимог Бурки В. В. до Галицького районного суду м. Львова на підставі пункту                       1 частини другої статті 122 ЦПК України 2004 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з того, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року 
 № 6-3139цс16 і підстав для відступлення від цієї позиції немає.
 
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду                   від 04 червня 2018 року у справі № 454/3206/16-ц (провадження № 61-18195св18) та у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 454/1987/16-ц (провадження № 61-31033св18).   
 
Доводи касаційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості оскаржених судових рішень спростовуються змістом позову ФГ «Бурка В. В.» у даній справі, матеріалами справи та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.  
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.   
 
Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
Рішення судів попередніх інстанцій містять вичерпні висновки та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
 
У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
 
Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.  
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу представника фермерського господарства «Бурка В. В.» - Бурки Валерія Володимировича, залишити без задоволення.
 
Ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 13 червня       2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 20 листопада 2017 року залишити без змін.  
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.   
 
Судді:                                                                                  С. П. Штелик 
 
                                                                                               В. С. Висоцька    
 
                                                                                        С. Ю. Мартєв