П О С Т А Н О В А 

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
15 січня 2019 року
м. Київ
Справа № 127/28461/15-а 
Провадження № 11-861апп18
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Прокопенка О. Б., 
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Ткачука О. С., Яновської О. Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Вінницької міської ради (далі - Виконком Міськради, Міськрада відповідно), треті особи: Служба у справах дітей Міськради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, Комунальне підприємство «Архітектурно-будівельний сервіс» (далі - КП «Архітектурно-будівельний сервіс»), Дошкільний навчальний заклад № 21, Департамент освіти Міськради, про визнання протиправним та скасування рішення
за касаційнимискаргами Виконкому Міськради та ОСОБА_5 на постанову Вінницького апеляційного адміністративного судувід 1 червня 2016 року (судді Загороднюк А. Г., Драчук Т. О., Полотнянко Ю. П.),
УСТАНОВИЛА:
У грудні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_12 звернулися до суду з позовом, у якому просили визнати протиправним та скасувати рішення Виконкому Міськради від 6 серпня 2015 року № 1669 «Про надання дозволу на перенесення тимчасових конструкцій для господарських потреб (гаражів)» (далі - спірне рішення).
На обґрунтування позовних вимог позивачі послалися на те, що при прийнятті спірного рішення Виконком Міськради вийшов за межі своєї компетенції, чим порушив статті 12, 21 Земельного кодексу України, оскільки виконавчий комітет не може розпоряджатися землями територіальної громади. Встановлення гаражів на землях рекреаційної зони є зміною її цільового призначення.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 2 березня 2016 року провадження в адміністративній справі в частині позовних вимог ОСОБА_12 закрито у зв'язку з її відмовою від позову.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірним рішенням Виконкому Міськради права та законні інтереси позивача порушені не були, оскільки це рішення було прийнято без порушення вимог будівельних норм.
Вінницький міський суд Вінницької області постановою від 14 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовив.
Вінницький апеляційний адміністративний суд постановою  від 1 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасував та прийняв нове - про задоволення позовних вимог.
Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції керувався тим, що оспорювати рішення суб'єкта владних повноважень може також особа, права чи обов'язки якої не були визначені прийнятим рішенням. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається скасувати рішення суб'єкта владних повноважень, спрямовані на приведення земельної ділянки до того стану, який існував до прийняття рішення. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб земельна ділянка, яка є власністю територіальної громади, перебувала у певному стані, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. При цьому апеляційний суд вказав на недотримання відповідачем при прийнятті спірного рішення вимог частини другої статті 19 Конституції України, оскільки воно прийнято з порушенням положень Закону України від 6 вересня 2005 року № 2807-IV «Про благоустрій населених пунктів» та Державних будівельних норм України 360-92**.
Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, Виконком Міськради та ОСОБА_5 звернулися до Вищого адміністративного суду України з касаційними скаргами, в яких, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати постанову апеляційного суду, а постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2016 року залишити в силі.
При цьому касаційна скарга Виконкому Міськради мотивована тим, що визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням, а у цій справі прав або законних інтересів позивача з боку відповідача немає.
Водночас ОСОБА_5 обґрунтовує свою касаційну скаргу тим, що ця справа непідсудна адміністративним судам, оскільки вимоги позивача стосуються, зокрема, права співвласника будинку на використання земельної ділянки, прилеглої до будинку.
Тобто ОСОБА_5 оскаржує судове рішення з мотивів порушення судом правил предметної юрисдикції.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 17 липня 2018 року цю справу передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), оскільки ОСОБА_5 оскаржує судове рішення з мотивів порушення судом правил предметної юрисдикції.
ВеликаПалата Верховного Суду ухвалою від 29 жовтня 2018 року прийняла до розгляду цю справу та призначила її до касаційного розгляду в судовому засіданні на 15 січня 2019 року.
Усудове засідання учасники справи не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце його проведення.
За таких обставин Велика Палата Верховного Суду відповідно до пункту 2 частини першої статті 345 КАС зробила висновок про можливість розгляду справи в письмовому провадженні.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши в установлених статтею 341 КАС межахнаведені в касаційних скаргах доводи, ВеликаПалата Верховного Суду дійшла висновку, що скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Як установили суди попередніх інстанцій, спірним рішенням надано дозвіл на перенесення 8-ми тимчасових конструкцій для господарських потреб (гаражів) з місця забудови до житлового будинку АДРЕСА_1 на визначене схемою місце (схема розміщення групи гаражів біля будинку АДРЕСА_1 розроблена ДАМтаК) таким громадянам: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11
Рішенням Виконкому Міськради від 24 грудня 2007 року № 3290 затверджено проект типового договору про використання встановлених тимчасових конструкцій для господарських потреб (гаражів) згідно з додатком № 1, за умовами якого КП «Архітектурно-будівельний сервіс» зобов'язується визначати для особи, яка уклала договір, порядок використання встановленої тимчасової конструкції (гаража) (підпункт 1.1 договору).
Пункт 2 спірного рішення передбачає, що громадяни, тимчасові металеві конструкції (гаражі) яких підлягають перенесенню відповідно до цього рішення, після перенесення таких конструкцій повинні звернутись до КП «Архітектурно-будівельний сервіс» для встановлення порядку використання тимчасових конструкцій для господарських потреб (гаражів).
У зв'язку з цим на виконання вимог пунктів 1, 2 спірного рішення власниками тимчасових конструкцій (гаражів) було перенесено тимчасові конструкції (гаражі) та укладено договори про використання встановлених тимчасових конструкцій для господарських потреб (гаражів).
Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
Проте такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття судових рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини другої статті 4 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. 
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Разом із тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Як установлено матеріалами справи, ОСОБА_3 звернувся до адміністративного суду з позовом про скасування спірного рішення, яким надано дозвіл на перенесення 8-ми металевих гаражів на нове місце, визначене відповідною схемою, та яке є рішенням індивідуальної дії, що вичерпало свою дію фактом його виконання шляхом укладення на його підставі відповідних договорів між КП «Архітектурно-будівельний сервіс» та третіми особами - мешканцями будинку, а саме договорів про використання встановлених тимчасових конструкцій для господарських потреб (гаражів), якими встановлено умови використання цих тимчасових конструкцій. 
Крім того, позовні вимоги позивача спрямовані на захист його права користуватися зазначеною земельною ділянкою як співвласника будинку. 
Отже, у цій справі існує невирішений спір про право на земельну ділянку, що виключає можливість його розгляду за правилами адміністративного судочинства, вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Оскільки спірні правовідносини пов'язані із захистом порушеного права користування земельною ділянкою, враховуючи наявність у справі інтересів ОСОБА_3, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ЦПК.
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі з обов'язком суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Схожих висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у постанові 
від 29 травня 2018 року у справі № 495/5913/14-а (провадження № 11-298апп18).
За нормами частини третьої статті 3 КАС провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
На підставі абзацу першого частини першої статті 354 КАС в згаданій редакції суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених статтями 238, 240 цього Кодексу.
Ураховуючи викладене та керуючись статтями 341, 345, 349, 354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційні скарги виконавчого комітету Вінницької міської ради та ОСОБА_5 задовольнити частково.
2. Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2016 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 1 червня 2016 року скасувати, а провадження у справі закрити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач | О. Б. Прокопенко
Судді:                                           Н. О. Антонюк | Л. М. Лобойко
С. В. Бакуліна | Н. П. Лященко
В. В. Британчук | Л. І. Рогач
Д. А. Гудима | І. В. Саприкіна
В. І. Данішевська | О. М. Ситнік
О. Р. Кібенко | В. Ю. Уркевич
В. С. Князєв | О. С. Ткачук                                         О. Г. Яновська