П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 лютого 2019 року
м. Київ
 
Справа № 809/1018/17
Провадження № 11-1220апп18
 
ВеликаПалата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Саприкіної І. В.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Івано-Франківської міської ради (далі - Міськрада) на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2018 року (у складі колегії суддів Ільчишин Н. В., Шинкар Т. І., Макарика В. Я.) у справі за позовом Міськради до державного реєстратора Державного підприємства «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Цалини Андрія Богдановича (далі - Державний реєстратор), треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання дій протиправними та скасування рішень,
УСТАНОВИЛА:
У липні 2017 року Міськрада звернулася до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до державного реєстратора Цалини А. Д., у якому просила визнати протиправними дії та скасувати його рішення від 05 травня 2017 року № 35065134 про державну реєстрацію за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 права спільної сумісної власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0815 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що знаходиться на АДРЕСА_1.
Івано-Франківський окружний адміністративний суд ухвалою від 01 серпня 2017 року закрив провадження у справі з підстав наявності спору про право. 
Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.
Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 07 листопада 2017 року скасував ухвалу суду першої інстанції, а справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи Івано-Франківський окружний адміністративний суд рішенням від 01 лютого 2018 року позов задовольнив. Визнав протиправними дії та скасував рішення державного реєстратора Цалини А. Б. про державну реєстрацію за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 права спільної сумісної власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0815 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що знаходиться на АДРЕСА_1.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що державний реєстратор при прийнятті оскаржуваного рішення діяв всупереч норм Земельного кодексу України, Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 47 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, оскільки вчинив реєстраційну дію лише на підставі рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою без правовстановлюючих документів.
Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 07 травня 2018 року скасував рішення суду першої інстанції та закрив провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України 
(далі - КАС України; у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»; далі - Закон № 2147-VІІІ), оскільки спір у справі не є публічно-правовим і не належить до юрисдикції адміністративних судів. 
Не погодившись із таким судовим рішенням апеляційної інстанції, у червні 2018 року Міськрада звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2018 року та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, оскільки вважає, що за своїм характером цей спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 10 жовтня 2018 року передав вказану вище справу на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду на підставі ч. 6 ст. 346 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII), оскільки учасник справи оскаржує судове рішення з підстави порушення правил предметної юрисдикції.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, ВеликаПалата Верховного Суду встановила таке.
На підставі договору купівлі-продажу від 24 листопада 2008 року ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано 10 січня 2009 року Івано-Франківським обласним бюро технічно інвентаризації, а ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 1998 року придбав квартиру АДРЕСА_2 знаходиться на земельній ділянці площею 0,0815 га, яка перебуває у комунальній власності. 
Для отримання вказаної ділянки у власність шляхом її безоплатної приватизації ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулися із відповідними заявами до Міськради. 
На підставі п. 4.41 рішення Міськради від 20 квітня 2010 року № 93-ХІІХ «Про передачу громадянам у власність та надання в користування земельних ділянок» ОСОБА_5 та ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право спільної сумісної власності на земельну ділянку (площа 0,0815 га) на АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2009 року № 844 та п. 4.41 постанови Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2009 року № 1112.
У 2010 році Приватне підприємство «Галко-ІФ» (далі - ПП«Галко-ІФ») виготовило громадянам ОСОБА_5 та ОСОБА_4 технічну документацію із землеустрою, а 02 березня 2017 року земельній ділянці (площа 0,0815 га) на АДРЕСА_1, присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1. 
05 травня 2017 року державний реєстратор Цалина А. Б. прийняв рішення № 35065134 про державну реєстрацію за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 права спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0815 га (кадастровий номер НОМЕР_1), яка розташована на АДРЕСА_1, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зроблено запис № 20275021.
Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, підставою виникнення права власності за зазначену земельну ділянку слугували: витяг з рішення Міськради від 20 квітня 2010 року № 93-XІ-IX; технічна документація із землеустрою; витяг з Державного земельного кадастру від 02 березня 2017 року про присвоєння ділянці кадастрового номеру.
Однак, 01 червня 2017 року державний реєстратор Цаплина А. Б. скасував запис від 03 травня 2017 року № 202 75021 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1), яка розташована на АДРЕСА_1.
У липні 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 оскаржили до 
Івано-Франківського окружного адміністративного суду протиправну, на їх думку, дію державного реєстратора Цалини А. Б. про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (справа № 809/855/17).
 
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду, позов задоволено. Зобов'язано державного реєстратора відновити запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки жодного рішення, яке є обов'язковою підставою для внесення запису до Державного реєстру проскасування державної реєстрації прав, Державний реєстратор Цалина А. Б. не приймав.
 
Отже, рішення державного реєстратора Цаплини А. Б. від 05 травня 2017 року № 35065134 про державну реєстрацію за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 права спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0815 га (кадастровий номер НОМЕР_1), яка розташована на АДРЕСА_1, є чинним.
Вважаючи рішення державного реєстратора Цалини А. Б. від 05 травня 2017 року № 35065134 про реєстрацію права спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 протиправним і прийнятим усупереч вимог Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон 
№ 1952-IV), Міськрада звернулася до суду із цим адміністративним позовом.
Також судами встановлено, що після того, як Івано-Франківський окружний адміністративний суд ухвалою від 01 серпня 2017 року закрив провадження у справі № 809/1018/17 з підстав наявності спору про право, Міськрада у серпні 2017 року зверталась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з цивільним позовом до державного реєстратора Цалини А. Б. (справа № 344/10390/17), у якому також просила скасувати рішення від 05 травня 2017 року № 35065134 про державну реєстрацію за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 права спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0815 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що розташована на АДРЕСА_1.
Однак враховуючи, що Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 07 листопада 2017 року скасував ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2017 року про закриття провадження в цій адміністративній справі, і направив її на продовження розгляду, Міськрада подала до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області клопотання про залишення позову без розгляду. 
За результатом розгляду зазначеного клопотання Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області ухвалою від 21 березня 2018 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2018 року, позов залишив без розгляду з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 257 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), що не позбавляє позивача права повторного звернення до суду з таким позовом.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи про оскарження судового рішення апеляційної інстанції з підстав порушення правил предметної юрисдикції й аргументи, наведені у відзиві, перевіривши матеріали справи й заслухавши суддю-доповідача про обставини справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).
Справою адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1 2 ч. 1 ст. 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
За правилами п. 1 ч. 1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України). 
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. 
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.
За позицією позивача, дії державного реєстратора щодо реєстрації за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 права спільної сумісної власності на земельну ділянку, яка є об'єктом права комунальної власності, на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 20 квітня 2010 року № 93-ХІХІ, є протиправними, оскільки цим рішенням лише надано ОСОБА_5 та ОСОБА_4 дозвіл на розробку проекту землеустрою, при цьому будь-яких рішень про передачу у власність земельної ділянки вказаним особам Міськрадою прийнято не було. 
При цьому, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з таким твердженням Міськради не погоджуються, оскільки вважають, що ними набуто право власності на спірні земельні ділянки на підставі виготовленого проекту землеустрою та у зв'язку із придбанням нерухомого майна (квартир у житловому будинку), яке розташоване на цій земельній ділянці.
Таким чином, спірні правовідносини стосуються речового права на земельну ділянку, яке на думку позивача, набуто третіми особами у неналежний спосіб.
Тобто предметом розгляду в цій справі є законність та підставність набуття певними суб'єктами права власності на землю, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.
Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб'єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України; у редакції, чинній на час постановлення судом апеляційної інстанції оскаржуваного рішення) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За правилами ч. 1 ст. 19 ЦПК України (у редакції, чинній на час постановлення судом апеляційної інстанції оскаржуваного рішення) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Згідно з п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Ураховуючи суть спірних правовідносин та суб'єктний склад сторін у справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновок суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі і її розгляд в порядку цивільного судочинства є обґрунтованим.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 349, ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення чи вчиненні процесуальних дій.
Ураховуючи викладене та керуючись ст. 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII), Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Касаційну скаргу Івано-Франківської міської ради залишити без задоволення, а

постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач | | | І. В. Саприкіна
Судді: | | |
| Н. О. Антонюк С. В. Бакуліна В. В. Британчук Д. А. Гудима В. І. Данішевська О. С. Золотніков О. Р. Кібенко В. С Князєв | | Л. М. Лобойко  Н. П. Лященко О. Б. Прокопенко Л. І. Рогач О. М. Ситнік В. Ю. Уркевич О. Г. Яновська