Постанова
Іменем України
 
16 січня 2019 року
місто Київ
 
справа № 176/3893/14-ц
провадження № 61-3813св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Луспеника Д. Д., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року у складі судді Волчек Н. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2016 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Максюти Ж. І., Прозорової М. Л.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ДП «Схід ГЗК») про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що з 1981 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «Схід ГЗК». Почав свою трудову діяльність фотографом, а з 21 березня 2008 року працював оператором відеозапису відділу зв'язків із громадськістю і засобами масової інформації ДП «Схід ГЗК» (далі - ВЗГ і ЗМІ ДП «СхідГЗК»).
16 вересня 2014 року ОСОБА_1 ознайомлено із наказом від 29 серпня 2014 року № 5096/к «Про зміну в організації виробництва і праці у відділі зв'язків з громадськістю та засобами масової інформації ДП «Схід ГЗК», копію якого він отримав 23 вересня 2014 року. Згідно із зазначеним наказом зі штатного розпису керівників, професіоналів, фахівців, технічних службовців відділу зв'язків з громадськістю та засобами масової інформації виключено посаду оператор відеозапису. Позивач зазначив, що наказ від 29 серпня 2014 року № 5096/к «Про зміну в організації виробництва і праці у відділі зв'язків з громадськістю та засобами масової інформації ДП «СхідГЗК»» виданий адміністрацією після оприлюднення ним 01 квітня 2014 року критичного матеріалу стосовно керівництва підприємства з метою його скорочення. На переконання позивача, змін в організації виробництва і праці не відбулося. Зазначає, що йому не відомо про скорочення будь-яких інших посад на ДП «СхідГЗК», а тому наказ від 29 серпня 2014 року № 5096/к є незаконним, таким, що обмежує його право на працю. 
08 грудня 2014 року позивача згідно з наказом від 03 грудня 2014 року № 1996/ос звільнено з роботи у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив визнати незаконними накази від 29 серпня 2014 року № 5096/к «Про зміну в організації виробництва і праці у відділі зв'язків з громадськістю та засобами масової інформації ДП «Схід ГЗК», а також від 03 грудня 2014 року № 1996/ос «Про особовий склад» про звільнення, поновити його з 09 грудня 2014 року на попередній посаді оператора відеозапису ВЗГ і ЗМІ ДП «СхідГЗК» та стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку його середньоденного заробітку 200, 03 грн з дня звільнення до дня ухвалення судом відповідного рішення.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав у повному обсязі та просив у задоволенні позову відмовити з мотивів, викладених у письмових запереченнях.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що наказ від 29 серпня 2014 року № 5096/к «Про зміну в організації виробництва і праці у відділі зв'язків з громадськістю та засобами масової інформації ДП «Схід ГЗК» виданий генеральним директором ДП «Схід ГЗК» відповідно до вимог чинного законодавства України, в межах його повноважень, а тому є законним. Матеріалами справи спростовуються твердження позивача щодо проведення скорочення тільки його посади на підприємстві. Представниками відповідача до суду надані копії наказів по підприємству з додатками на підтвердження скорочення чисельності і штатів працюючих у кількості 465 штатних одиниць. Враховуючи те, що посаду, яку скорочено та виведено з штатного розпису, займала лише одна особа - позивач, не було підстав з'ясовувати й визнавати його переважне право, у зв'язку з чим доводи позивача щодо наявності у нього переважного права на залишення на роботі не взяті судом до уваги. Одночасно з попередженням про вивільнення позивача ознайомили з переліком вакансій, наявних в підрозділах підприємства ДП «Схід ГЗК». Згідно із приміткою, яка міститься у попередженні, позивач ознайомився із переліком наявних вакансій, проте відмовився від них, про що поставив свій особистий підпис, що не заперечував у судовому засіданні. Необґрунтованими визнано доводи позивача про те, що йому не було запропоновано посаду у відомчій воєнізованій охороні ДП «Схід ГЗК», оскільки переважне право на зайняття посад у відомчій воєнізованій та сторожовій охороні надається працівникам, які працюють за строковими трудовими договорами, оскільки перед прийняттям на роботу вони мають відповідний стаж, пройшли психофізіологічну експертизу, медичний огляд, необхідні інструктажі та навчання. У судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив, що не має стажу роботи за професією (службовою діяльністю), пов'язаною із захистом громадського порядку, боротьбою зі злочинністю, охороною об'єктів та майна, не має дозволу на право володіння зброєю.
Також у судовому засіданні встановлено, що за результатами розгляду подання від 04 листопада 2014 року № 15-10/7854 про розірвання трудового договору з працівником за пунктом 1 статті 40 КЗпП України постановою профспілкового комітету ППО ДП «Схід ГЗК» від 25 листопада 2014 року 
№ 44-3 надано згоду на звільнення ОСОБА_1, оператора відеозапису відділу зв'язків з громадськістю та засобами масової інформації ДП «СхідГЗК».
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, правильно виходив з того, що його звільнення проведено відповідно до законодавства, а також профспілковий орган надав згоду на звільнення позивача. Оскільки посада позивача була скорочена та на підприємстві відсутня посада за кваліфікацією позивача, то відповідач самостійно не міг перевести позивача на будь-яку вакантну посаду без його згоди і заяви, дотримуючись вимог статті 43 Конституції України. Відповідач двічі письмово звертався до позивача з письмовими роз'ясненнями від 04 листопада 2014 року № 18/7872 та 
від 08 грудня 2014 року № 18/8851 про необхідність складання власноручної заяви для подальшого переведення позивача на іншу роботу, але позивач, погоджуючись на всі посади, так і не визначився із запропонованими вакансіями, що потягло за собою звільнення позивача з роботи.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_1, не погодившись із судовими рішеннями, у липні 2016 року звернувся із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, допустили порушення норм процесуального права. Заявник зазначає, що суди не звернули уваги на те, що в матеріалах справи містяться списки вакантних посад, на яких не міститься його підпис, тобто він не ознайомлений із їх наявністю. На переконання заявника, на момент його звільнення 08 грудня 2014 року зміна в організації виробництва і праці у відділі зв'язків з громадськістю та засобами масової інформації ДП «Схід ГЗК» не відбулась, що підтверджується наказом від 06 березня 2015 року № 1168/к. Висновки судів про те, що позивач не надавав письмової згоди на переведення його на іншу посаду, не відповідають дійсності, оскільки на списках вакантних посад, з якими він був ознайомлений, він власноруч зазначав, що погоджується на усі посади, такі застереження містяться і на акті від 03 листопада 2014 року і на листі від 08 грудня 2014 року. Вимагати, щоб позивач надав письмову заяву з вибором конкретної посади, є примусом, що є недопустимим.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ДП «Схід ГЗК» подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що виключно роботодавцю належить право самостійно визначати організаційну структуру, а також встановлювати чисельність працівників і штатний розпис. Виконуючи вимоги частини другої статті 40 та статті 49-2 КЗпП України, 16 вересня 2014 року ОСОБА_1 за 2 місяці попереджений про те, що трудовий договір з ним буде розірвано 08 грудня 2014 року відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці, особисто під підпис. 
Також 16 вересня 2014 року позивача ознайомлено з переліком вакансій на ДП «Схід ГЗК», від запропонованих вакансій він відмовився, що засвідчив особистим підписом у попередженні про наступне вивільнення. Позивач замість надання згоди на переведення на іншу роботу та написання з цього приводу відповідної заяви, яка б дала можливість відповідачу надати направлення на проходження медичного огляду, зазначив, що погоджується на всі запропоновані вакансії. ДП «Схід ГЗК» неодноразово, у листах від 04 листопада 2014 року № 18/7872 та від 08 грудня 2014 року № 18/8851, роз'яснювало позивачу його право визначити професію, за якою він бажає працювати на підприємстві, та написати відповідну заяву з метою переведення на іншу роботу (посаду) за його згодою. Роботодавець пропонував щопонеділка ОСОБА_1 понад 110 вакансій в усіх підрозділах підприємства, але останній на жодну не погодився і не написав заяву про переведення на будь-яку вакантну посаду.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження; ухвалою від 15 грудня 2016 року цивільну справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Зазначену цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 24 січня 2018 року.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 05 січня 1981 року до 08 грудня 2014 року перебував у трудових відносинах з ДП «Схід ГЗК», а з 21 березня 2008 року працював на посаді оператора відеозапису ВЗГ і ЗМІ ДП «Схід ГЗК».
16 вересня 2014 року ОСОБА_1 ознайомили з наказом від 29 серпня 2014 року № 5096/к «Про зміну в організації виробництва і праці у відділі зв'язків з громадськістю та засобами масової інформації ДП «Схід ГЗК», згідно із яким виключено з 08 грудня 2014 року зі штатного розпису керівників, професіоналів, фахівців, технічних службовців відділу зв'язків з громадськістю та засобами масової інформації ДП «СхідГЗК» посаду оператора відеозапису, одна штатна одиниця. Відповідно до наказу від 03 грудня 2008 року № 1996/ос ОСОБА_1 звільнено з 08 грудня 2014 року у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.
Відповідно до положень статті 62, частини третьої статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, визначає кадрову політику, встановлює чисельність працівників, штатний розпис та підбирає на вакантні посади кваліфікованих спеціалістів, що закріплено і у Статуті ДП «Схід ГЗК». Так, у пункті 7.4 Статуту ДП «Схід ГЗК» визначено, що підприємство самостійно встановлює штатний розпис, форми, системи, розміри оплати праці, а також інші види доходів працівників у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених чинним законодавством України, генеральною та галузевою угодами.
Аналогічні положення закріплені у пункті 2.1 розділу 2 «Виробничі відносини» «Зобов'язання роботодавця» колективного договору ДП «Схід ГЗК», згідно із якими роботодавець зобов'язується: «Самостійно здійснювати керівництво виробничою та господарською діяльністю підприємства, розробляти та затверджувати структуру підприємства, штатний розпис, на підставі договорів організовувати господарські відносини з іншими підприємствами і організаціями, відповідати за порушення договірних зобов'язань, кредитно-розрахункової та податкової дисципліни, здійснювати фінансові та кредитні взаємовідносини».
Генеральний директор ДП «Схід ГЗК» листом від 28 травня 2014 року 
№ 04-10/3637 повідомив керівнику підрозділу ВЗГ і ЗМІ про необхідність скорочення двох штатних одиниць. На виконання зазначеного листа начальником ВЗГ і ЗМІ Гожуляніною Т. В. на адресу генерального директора ДП «Схід ГЗК» направлено службову записку від 13 червня 2014 року 
№ 47-01/4050, згідно із якою до скорочення у цьому відділі запропоновано дві штатні одиниці: редактор радіо та оператор відеозапису.
У подальшому відділом організації праці та заробітної плати управління підготовлено наказ від 29 серпня 2014 року № 5096/к, а також техніко-економічне обґрунтування скорочення штату у ВЗГ і ЗМІ, яке листом від 29 серпня 2014 року № 04-10/6060 направлено на адресу голови профспілкового комітету ДП «Схід ГЗК» Філіппова Б. М. та голови профкому ВЗГ і ЗМІ Чепракової В. А. 
16 вересня 2014 року після ознайомлення позивача з наказом від 29 серпня 2014 року № 5096/к «Про зміну в організації виробництва і праці у ВЗГ і ЗМІ 
ДП «Схід ГЗК» йому вручено попередження про наступне вивільнення та запропоновані вакансії, з переліком яких позивач ознайомився.
У подальшому, за ініціативою адміністрації ДП «Схід ГЗК» ОСОБА_1 неодноразово ознайомлювався з переліком вакантних посад та робіт, які були в наявності на підприємстві, а саме: станом на 06 жовтня 2014 року, станом на 03 листопада 2014 року, станом на 24 листопада 2014 року, станом на 01 грудня 2014 року, станом на 08 грудня 2014 року, з яких встановлено, що після ознайомлення із зазначеними вакансіями позивачем на останньому аркуші робилася примітка: «Згоден на всі вакансії».
Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить з їх системного аналізу.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату працівників є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов'язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. 
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. 
При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. 
Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264 цс17.
У справі, що переглядається, судами встановлено, що скорочення штатів у ДП «Схід ГЗК» проведено системно, у 2014 році на підприємстві скорочено понад 200 посад, а тому доводи заявника про те, що його звільнено у зв'язку із скороченням лише його однієї посади, є безпідставними.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Судами встановлено та не заперечується стороною позивача, що його повідомлено про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та в подальшому пропонувалася інша робота з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, в тому числі й у день звільнення, а відтак Верховний Суд дійшов висновку про те, що роботодавець виконав свій обов'язок, покладений на нього частиною другою статті 40, статтею 49-2 КЗпП України.
В частині доводів про зайняття вакантної посади у відомчій охороні відповідача Судом враховано наступне. Відомча воєнізована охорона відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07 липня 2010 року № 565 здійснює охорону діяльність з високим ступенем ризику, а тому працівники, які приймаються на роботу охоронниками проходять професійний добір, вимогами якого є: наявність стажу роботи за професією (службовою діяльністю), пов'язаною із захистом громадського порядку, боротьбою зі злочинністю, охороною об'єктів та майна; проходження психологічної експертизи; проходження інструктажів та навчання, в тому числі отримання права володіння зброєю.
Переважне право на зайняття посад у відомчій воєнізованій та сторожовій охороні надається працівникам, які працюють за строковими трудовими договорами, скільки перед прийняттям на роботу вони мають відповідний стаж, пройшли психофізіологічну експертизу, медичний огляд, необхідні інструктажі та навчання.
Під час розгляду справи судом першої інстанції позивач підтвердив, що не має стажу роботи за професією (службовою діяльністю), пов'язаною із захистом громадського порядку, боротьбою зі злочинністю, охороною об'єктів та майна, не має дозволу на право володіння зброєю, а тому висновки судів в цій частині є також обґрунтованими.
Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП України.
Наведені правила дотримані роботодавцем, оскільки судами встановлено, що за результатами розгляду подання адміністрації ППО ДП «Схід ГЗК» постановою профспілкового комітету цього підприємства від 25 листопада 2014 року № 44-3 надано згоду на звільнення ОСОБА_1, оператора відеозапису відділу зв'язків з громадськістю та засобами масової інформації ДП «Схід ГЗК» за пунктом 1 статті 40 КЗпП України з 08 грудня 2014 року.
Враховуючи зазначене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 проведено із дотриманням норм трудового законодавства, а тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.
Безпідставними є доводи заявника про те, що на момент його звільнення 08 грудня 2014 року зміна в організації виробництва і праці у відділі зв'язків з громадськістю та засобами масової інформації ДП «Схід ГЗК» не відбулась, що підтверджується наказом від 06 березня 2015 року № 1168/к, оскільки наказами по підприємству затверджуються штатні розписи та вносяться до них зміни. Наказом від 19 серпня 2014 року № 5096/к виключено з 08 грудня 2014 року штатну одиницю - оператора відеозапису, а наказом від 06 березня 2015 року № 1168/к введено в дію штатний розпис по відділу зв'язків з громадськістю та засобами масової інформації, в якому відсутня посада оператора відеозапису. Штатний розпис, введений в дію з 01 жовтня 2014 року по відділу зв'язків з громадськістю та засобами масової інформації, містить примітку, що штатна одиниця оператора відеозапису виключена з 08 грудня 2014 року.
Верховний Суд не бере до уваги доводи заявника про те, що він надавав свою згоду на переведення його на іншу посаду, оскільки на аркуші зі списками вакантних посад він власноруч зазначав, що погоджується на усі вакантні посади. Такий напис Суд не вправі вважати належною згодою на переведення працівника на іншу роботу за відповідною професією чи спеціальністю. Суд у такому випадку виходить з того, що згода на переведення має бути конкретизованою, не містити альтернативи, не передбачати неоднозначності змісту цієї заяви. Заява на переведення має бути чітко визначеною, містити сформульований працівником намір (бажання) на здійснення роботодавцем переведення його на роботу (посаду) за певною професією або спеціальністю із переліку запропонованих вакантних посад.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. 
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).
Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
Верховним Судом наголошено, що розгляд справи судом касаційної інстанції здійснюється виключно у межах, визначених правилами статті 400 ЦПК України, а отже, Суд позбавлений процесуальних повноважень самостійного дослідження доказів у справі, їх спростування й оцінки, встановлення нових обставин, не встановлених під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.
У частині першій статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області 
від 14 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 В. А. Стрільчук

Судді                                                                                                              С. О. Карпенко
 
                                                                                                                        В. О. Кузнєцов 
 
                                                                                                                        Д. Д. Луспеник
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний