Постанова
Іменем України
 
23 січня 2019 року
м. Київ
 
справа № 274/3349/15-ц
провадження № 61-17271св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В. І., Крата В. І., Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Курило В. П., Лесько А. О.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_6,
відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8, 
третя особа - приватний нотаріус Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області ЛитвинОлександр Станіславович, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 23 березня 2017 року у складі колегії суддів: Худякова А. М., Косигіної Л. М., Григорусь Н. Й.,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - приватний нотаріус Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Литвин О. С., про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації, витребування майна.
Позовна заява мотивована тим, що 13 березня 2014 року між нею та ОСОБА_10 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2.
20 червня 2014 року вказану квартиру ОСОБА_8 продала ОСОБА_7 Право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_7 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис від 20 червня 2014 року № 6086681, що підтверджується Інформаційною довідкою від 14 липня 2015 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.
Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 17 червня 2015 року у справі № 274/4262/14-ц за позовом ОСОБА_6  до ОСОБА_8  про визнання договору дарування недійсним, договір дарування, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, визнано недійсним. 
Абзацом першим частини першої статті 216, частиною першою статті 236 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. 
Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Таким чином договір дарування у зв'язку з визнанням його Апеляційним судом Житомирської області недійсним не створював юридичних наслідків, зокрема, не породжував виникнення у ОСОБА_8 права власності на квартиру.
Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 20 червня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_11, скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_11, шляхом вилучення запису від 20 червня 2014 року № 60886681 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, витребувати квартиру АДРЕСА_1, з незаконного володіння ОСОБА_11 на її користь.
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 січня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 20 червня 2014 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Литвином О. М. за реєстровим № 1886; скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_7, (запис від 20 червня 2014 року № 6086681); витребувано вказану квартиру з незаконного володіння ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач ОСОБА_8 не будучи власником спірної квартири, не мала права на її відчуження відповідачеві ОСОБА_11, такий правочин суперечить положенням статей 311, 319, 658 ЦК України. 
Скасовуючи державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_11 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд першої інстанції виходив з того, що, така реєстрація була проведена на підставі договору купівлі-продажу, який укладено з порушенням статей 311, 319 та 658 ЦК України, та який у зв'язку з чим визнано недійсним.
Крім того, ухвалюючи рішення про витребування спірної квартири з незаконного володіння відповідача ОСОБА_11 на користь позивача, суд першої інстанції виходив з того, що ця квартира вибула з володіння ОСОБА_6 не з її волі.
Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 29 березня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задоволено частково. 
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задоволено частково.
Витребувано квартиру АДРЕСА_2 з незаконного володіння ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 
Скасовано державну реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_7 та здійснено державну реєстрацію за ОСОБА_6
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
У задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20 червня 2014 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посвідченого приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Литвином О. С. за реєстровим № 1886 відмовлено.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спірна квартира, яка є власністю позивача, вибула з її володіння не з її волі, а іншим шляхом та у відповідності до вимог пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України квартира позивача підлягає витребуванню у добросовісного набувача ОСОБА_7 на її користь.
Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, виходив з того, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині скасування державної реєстрації на спірну квартиру за ОСОБА_7 та здійснення державної реєстрації за ОСОБА_6, апеляційний суд  зауважив, що  враховуючи, що чинна редакція  Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у статті 19 передбачає як підставу реєстрації прав на нерухоме майно рішення судів, але стаття 26 цього Закону вказує на обов'язковість зазначення судом про скасування запису про державну реєстрацію права власності при внесенні записів до Державного реєстру прав, таким чином право позивача не буде захищене повністю, якщо після витребування майна на його користь як законного  власника  реєстрація права власності на це майно залишиться за добросовісним набувачем. 
У серпні 2016 року ОСОБА_7 звернулась до суду з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Житомирської області від 29 березня 2016 року. 
Заява ОСОБА_11 мотивована тим, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 06 липня 2016 року скасовано рішення Апеляційного суду Житомирської області від 17 червня 2015 року у справі № 274/4262/14-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8  про визнання договору дарування недійсним, та залишено в силі рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 березня 2015 року, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 укладеного 13 березня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8
Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року заяву ОСОБА_7 про перегляд рішення Апеляційного суду Житомирської області від 29 березня 2016 року у зв'язку з нововиявленими обставинами  задоволено. 
Скасовано рішення Апеляційного суду Житомирської області від 29 березня 2016 року та ухвалено нове рішення, яким апеляційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задоволено.  
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області  від 18 січня 2016 року скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_11, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування реєстрації права власності та витребування квартири з чужого незаконного володіння відмовлено.  
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки встановлено, що рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 березня 2015 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 06 липня 2016 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, то вважається, що квартира № АДРЕСА_1 вибула з володіння її власника ОСОБА_6 законно, на відповідній правовій підставі, а тому вимоги останньої про витребування спірної квартири від ОСОБА_7 є безпідставними і задоволенню не підлягають.
27 січня 2017 року ОСОБА_6 звернулась до суду з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року. 
Заява ОСОБА_6 мотивована тим, що нововиявленою обставиною є постанова Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року прийнята у справі № 274/4262/14-ц за позовом ОСОБА_6  до ОСОБА_8  про визнання договору дарування недійсним, якою було скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 06 липня 2016 року та залишено в силі рішення Апеляційного суду Житомирської області від 17 червня 2015 року, яким позов ОСОБА_6  було задоволено та визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 13 березня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 23 березня 2017 року заяву ОСОБА_6 про перегляд рішення Апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року у зв'язку з нововиявленими обставинами задоволено. 
Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року скасовано. 
Відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_7 про перегляд рішення Апеляційного суду Житомирської області від 29 березня 2016 року у зв'язку з нововиявленими обставинами. 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що постанова Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року, якою залишено в силі рішення Апеляційного суду Житомирської області від 17 червня 2015 року про визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного 13 березня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, є нововиявленою обставиною в цій справі відповідно до пункту 3 частини другої статті 361 ЦПК України 2004 року.
10 квітня 2017 року ОСОБА_7 засобом поштового зв'язку звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 23 березня 2017 року, у якій посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просила ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 23 березня 2017 року скасувати, а справу передати до того ж суду для продовження розгляду.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року відкрито провадження у справі.
Інші учасники не скористались своїм правом на надання заперечень (відзиву) на касаційну скаргу. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.  
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу та матеріали касаційного провадження 16 квітня 2018 передано до Верховного Суду.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України  визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 361 ЦПК України 2004 року у зв'язку з нововиявленими обставинами можуть бути переглянуті рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ.
Перегляд судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами мав здійснюватись із дотриманням вимог статей 361-365 ЦПК України 2004 року, які визначали підстави і порядок перегляду, коло суб'єктів звернення із заявою про перегляд судових рішень, об'єкти перегляду, а також компетенцію (процесуальні повноваження) судів, які здійснюють такий перегляд. 
Частиною першою статті 362 ЦПК України 2004 року передбачено, що заяви про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами можуть бути подані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, протягом одного місяця з дня встановлення обставини, що є підставою для перегляду.
При цьому заява про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 361 цього Кодексу, може бути подана не пізніше трьох років з дня набрання судовим рішенням законної сили. У разі якщо така заява подана до суду після закінчення цього строку, суд відмовляє у відкритті провадження за нововиявленими обставинами, незалежно від поважності причини пропуску цього строку.
Отже, за змістом частини першої статті 363 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами по суті розглядається лише тим судом, який ухвалив рішення, яке переглядається. 
Відповідно до статті 365 ЦПК України 2004 року розгляд заяви здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. Розглянувши заяву, суд може скасувати судове рішення, що переглядається, і прийняти нове судове рішення або залишити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами без задоволення.
Судове рішення за наслідками провадження за нововиявленими обставинами може бути оскаржено в порядку, встановленому цим Кодексом для оскарження судових рішень суду відповідної інстанції. 
З набранням законної сили новим судовим рішенням втрачають законну силу судові рішення інших судів у цій справі.
Апеляційний суд, переглядаючи рішення Апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року у зв'язку з нововиявленими обставинами, в порушення частини другої статті 365 ЦПК України, перевіривши його законність, мав би за наслідками такого перегляду ухвалити нове рішення за результатами розгляду апеляційної скарги відповідно до положень статті 307 ЦПК України 2004 року, натомість постановив ухвалу, якою скасував це рішення та не вирішив спір по суті позову, а лише відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_7 про перегляд рішення Апеляційного суду Житомирської області від 29 березня 2016 року у зв'язку з нововиявленими обставинами. 
Разом з цим апеляційний суд не перевірив чи дотриманий заявником ОСОБА_6 строк подання заяви про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленою обставиною, визначений статтею 362 ЦПК України 2004 року, оскільки зі змісту заяви вбачається, що нововиявленою обставиною є постанова Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року, яку заявник отримала у січні 2017 року, а з цією заявою до суду звернулась 27 січня 2016 року, тобто з пропуском місячного строку, встановленого для звернення з такою заявою, а клопотання заявника про поновлення відповідного строку матеріали справи не містять. 
Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та відмовляючи в задоволенні заяви про перегляд рішення суду апеляційної інстанції у зв'язку з нововиявленими обставинами, апеляційний суд допустив порушення порядку вирішення вказаного питання, тому оскаржуване судове рішення необхідно скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Частиною четвертою статті 411 ЦПК України встановлено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.
 
Ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 23 березня 2017 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | В. І. Журавель
| В. О. Кузнєцов
| В. І. Крат
| В. П. Курило
| А. О. Лесько