ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року 
м. Київ
справа №  913/960/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю. і Селіваненка В.П., 
за участю секретаря судового засідання - Хоменко І.М.,

учасники справи:
позивач - державне підприємство "Енергоринок",
представник позивача - Калінін М.В., адвокат (довіреність від 29.01.2018 № 13, свідоцтво від 14.06.2017 № 000838); Андишула А.М., адвокат (довіреність від 29.01.2018 № 16, свідоцтво від 24.04.2008 № 3276),
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання",
представник відповідача - не з'явився,

розглянув касаційну скаргу державного підприємства "Енергоринок"
на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 25.09.2018 (головуючий Радіонова О.О., судді: Попков Д.О. і Чернота Л.Ф.)
у справі № 913/960/17
за позовом державного підприємства "Енергоринок" (далі - Підприємство)
до товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання" (далі - Товариство)
про стягнення 883 950 284,42 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:
Підприємство звернулось до господарського суду Луганської області з позовом до Товариства про стягнення 883 950 284,42 грн., з яких: 809    802    212,91 грн. основний борг; 59 298 386,35 грн. інфляційні втрати; 14 849 685,16 грн. 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Товариством своїх обов'язків щодо повної та своєчасної оплати купленої різниці перетоків електричної енергії.
Рішенням господарського суду Луганської області від 10.07.2018, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25.09.2018, позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Товариства на користь Підприємства основний борг у розмірі 809 802 212,91 грн.,   3% річних у розмірі               14 849 685,16 грн., інфляційні втрати у розмірі 59 298 386,35 грн.
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та правомірними. 
Крім того, суд апеляційної інстанції, приймаючи постанову від 25.09.2018, вирішив питання щодо відстрочення виконання рішення господарського суду Луганської області від 10.07.2018, а саме відстрочив виконання рішення господарського суду Луганської області від 10.07.2018 у справі № 913/960/17 до 01.06.2019, посилаючись на приписи частини першої статті 239 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції в частині відстрочення виконання рішення суду першої інстанції, Підприємство звернулось до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду в частині відстрочення виконання рішення господарського суду Луганської області від 10.07.2018, а в іншій частині постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції на порушення статей 239, 331 ГПК України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та статті 19 Конституції України вийшов за межі своїх повноважень при ухваленні постанови в оскаржуваній частині. 
Від Товариства відзив на касаційну скаргу не надходив.
При цьому Товариство подало клопотання про відкладення розгляду справи, яке відхилено Касаційним господарським судом, оскільки у вказаному клопотанні не зазначено підстав, що свідчили б про необхідність відкладення розгляду справи.
Перевіривши повноту встановлення апеляційним судом обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників Підприємства, Касаційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Апеляційний господарський суд, приймаючи постанову в оскаржуваній частині, виходив з того, що відповідно до частини першої статті 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.
Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду".
У зв'язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача при їх наданні суди, в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції, згідно з якою "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.
Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв'язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.
Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначені судом.
Стосовно системності виконання Європейський суд з прав людини зазначає, що присудження грошових коштів не надає пом'якшення у виконавчому провадженні, а, отже, сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акта повинна носити виключний характер.
З урахуванням підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення апеляційним судом встановлено, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника, порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) зазначено, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені у статті 6 Конвенції.
Враховуючи фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що поставка електроенергії на неконтрольовану територію перебувала у залежності від дій держави в особі   ДП НЕК "Укренерго", яке здійснювало дії щодо припинення постачання електроенергії тільки після 15.07.2016, попри обізнаність про існування певних обставин.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 29.06.2004 у справі "Жовнер проти України" (заява № 56848/00) зазначено, що стаття 1 Першого Протоколу вимагає, перш за все і особливо, щоб втручання державної влади у використання права на майно було законним. Суду належить з"ясувати, чи дотримується справедлива рівновага між вимогами загального інтересу і вимогами основних прав громадян. Пошук подібної рівноваги повністю віддзеркалюється в структурі статті 1, отже, і в другому абзаці: повинно існувати пропорційно обґрунтоване співвідношення між зазначеною метою і засобами, що використовуються.   Контролюючи виконання цієї вимоги, Суд визнає за державою певну свободу розсуду як для вибору способів впровадження, так і для вирішення, чи є їх наслідки виправданими та відповідають загальному інтересу у спробі досягти зазначеної мети закону.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов   висновку про наявність виключних обставин, які унеможливлюють своєчасне виконання рішення господарського суду   з боку Товариства, зокрема, втрати та пошкодження майна підприємства внаслідок бойових дій, здійснення антитерористичної операції на території, яку обслуговує відповідач, а також скрутний фінансовий стан боржника. При цьому подальше невиконання Товариством рішення у даній справі може привести для стягувача до таких негативних наслідків, як: вилучення грошових коштів з господарського обігу, виникнення дефіциту оборотних активів; неможливість здійснення своєчасних розрахунків за поточними господарськими операціями; суттєве погіршення фінансово-економічного положення позивача.
Таким чином, суд апеляційної інстанції визнав наявність підстав для надання Товариству відстрочки виконання рішення господарського суду Луганської області від 10.07.2018 у справі № 913/960/17 до 01.06.2019.
Однак Касаційний господарський суд не може погодитись з висновком суду апеляційної інстанції в частині відстрочки виконання рішення господарського суду Луганської області від 10.07.2018, оскільки, приймаючи рішення в оскаржуваній частині, суд апеляційної інстанції на порушення частини першої статті 239 ГПК України залишив поза увагою, що вказана норма процесуального законодавства надає право суду, який ухвалив рішення, зокрема, надати відстрочення або розстрочити виконання, про що зазначається в рішенні. Тобто таке право надається суду, який ухвалює рішення, а, як вбачається з постанови суду апеляційної інстанції, судом не приймалось рішення по суті, а було залишено без змін рішення суду першої інстанції.
Крім того, статтею 239 ГПК України не врегульовано порядку надання відстрочки або розстрочення виконання судового рішення та не надано право суду вчиняти такі дії з власної ініціативи. Таким чином, суд під час вирішення питання щодо надання відстрочки або розстрочення виконання судового рішення повинен керуватися нормами процесуального законодавства, які врегульовують відповідні дії; у даному випадку такою нормою є стаття 331 ГПК України. 
Відповідно до статті 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. При відстроченні або розстроченні виконання судового рішення суд може вжити заходів щодо забезпечення позову. Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.
Тобто суд може відстрочити або розстрочити виконання рішення лише за заявою сторони або стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом). При цьому суд повинен також врахувати: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо, що, у свою чергу, можливе за наявності поданих сторонами відповідних доказів. Однак у матеріалах справи відсутні як заява боржника про відстрочення виконання судового рішення, так і докази, які підтверджували б наявність підстав для вчинення таких дій, а також заперечення чи погодження стягувача з такою заявою боржника. Такі обставини також є порушенням процесуального законодавства в частині рівності та змагальності сторін.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, приймаючи постанову щодо відстрочення виконання судового рішення, припустився порушення норм процесуального права.
В іншій частині постанова Донецького апеляційного господарського суду від 25.09.2018 не оскаржується.
Відповідно до частин першої та другої статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Касаційним господарським судом не надається правова оцінка постанові суду апеляційної інстанції в іншій частині.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Згідно з приписами пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
При цьому пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Відповідно до частини четвертої статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Зважаючи на викладене, постанова у справі підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до Східного апеляційного господарського суду.
Під час нового розгляду справи господарському суду необхідно врахувати наведене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи та докази, в тому числі зазначені в даній постанові, та, в залежності від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
За результатами нового розгляду справи вирішити питання щодо судових витрат, у тому числі, понесених у зв'язку розглядом касаційної скарги.
Керуючись статтями 129, 308, 310, 315, 316 ГПК України, Касаційний господарський суд
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу державного підприємства "Енергоринок" задовольнити частково.
2. Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 25.09.2018 у справі             № 913/960/17 скасувати.
3. Справу № 913/960/17 направити на новий розгляд до Східного апеляційного господарського суду.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                              І. Булгакова

Суддя                                                                                                             Б. Львов 
          
Суддя                                                                                                             В. Селіваненко