Постанова
Іменем України
20 грудня 2018 року
м. Київ
справа № 466/1795/16-ц
провадження № 61-31062св18
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,          
учасники справи:
 
позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, 
 
відповідач - Львівський науково-дослідний інститут судових експертиз, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від                   23 листопада 2016 року у складі судді Свірідової В. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2017 року у складі колегії суддів:                  Струс Л. Б., Левика Я. А., Шандри М. М., 
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз (далі - ЛНДІСЕ), ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання висновку експертизи недійсним, відшкодування майнової та моральної шкоди.
В обґрунтування своїх вимог посилалися на те, що у провадженні Залізничного районного суду м. Львова розглядається цивільна справа № 2-297/11 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_5,  ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, повернення земельної ділянки. Під час судового розгляду ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2013 року у справі                       № 2-297/11 призначено будівельно-технічну експертизу, яку доручено виконати експертній установі ЛНДІСКЕ. Витрати за проведення експертизи покладено на відповідача ОСОБА_4 Сума вартості експертизи становила 4 121,60 грн яку необхідно було сплатити позивачам за виконання експертизи. Після оплати експертизи 11 липня 2013 року експерт ЛНДІСЕ ОСОБА_7 прибула на спірні земельні ділянки щодо яких призначено експертизи для проведення дослідження. Однак свою роботу виконувала непрофесійно, на місце заміру ділянок прийшла непідготовленою належним чином. Висновок експерта  ОСОБА_7 від 31 грудня 2013 року був оцінений у судовому засіданні Залізничного райсуду м. Львова 11 березня 2014 року та визнано, що у висновку судової інженерно-технічної експертизи від 31 грудня 2013 року допущено низку описок та неточностей. 30 грудня 2013 року експерт ОСОБА_7 була звільнена з посади судового експерта. Керівник ЛНДІСЕ ОСОБА_6 погодилась із тим, що судовий експерт ОСОБА_7 допустила низку описок та неточностей та виконання повторної експертизи доручено комісії експертів у складі                ОСОБА_11 та ОСОБА_12 Крім цього, керівник ЛНДІСЕ ОСОБА_6 дійшла помилкового висновку, що призначена ухвалою суду від 11 березня 2014 року експертиза є додатковою, а не повторною, так як в ухвалі суду на вирішення експертизи поставлені питання, що не є аналогічними питаннями, які було порушено в ухвалі від 23 січня 2013 року. У зв'язку з цим на адресу суду 21 серпня 2014 року знову скеровано рахунок № 773 на оплату за проведення додаткової експертизи у сумі 1 180,00 грн. Таким чином, сума стягнутих коштів у розмірі 4 121,00 грн на проведення первинної експертизи є явно завищеною, неправомірно прийнято рішення щодо проведення додаткової експертизи та додаткової оплати в розмірі 1 180,00 грн. 
Посилаючись на викладені обставини, позивачі просили відшкодувати моральну шкоду з директора експертної установи ОСОБА_6 та експерта ОСОБА_7, завдану їм неправомірними діями, приниженням їх людської гідності, затягуванням розгляду справи. В обґрунтування заявлених вимог позивачі зазначають, що відповідно до пункту 2.4 Інструкції про проведення експертиз у разі завдання своїми діями шкоди під час проведення експертизи експерт несе матеріальну відповідальність згідно з чинним законодавством. Керівник експертної установи, експерт зобов'язаний вчинити певні дії внаслідок своїх трудових обов'язків та відшкодувати іншій стороні шкоду, заподіяну внаслідок протиправного невиконання трудових обов'язків у встановленому законом розмірі і порядку. Позивачі посилаються на положення частини першої статті 1172 ЦК України, якою передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов'язків.
Під час судового розгляду позивачі уточнили позовні вимоги та просили суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним висновок судової інженерно-технічної експертизи № 514 від 31 грудня 2013 року; стягнути з експертної установи, сплачені ними за проведення експертизи кошти в розмірі 13 500,00 грн (в перерахунку на долари США); стягнути з ОСОБА_6 моральну шкоду на користь кожного по 25 000,00 грн; стягнути з експерта ОСОБА_7 моральну шкоду на користь кожного по 10 000,00 грн; судові витрати покласти на відповідачів.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 листопада                  2016 року в позові ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивачів про визнання висновку експерта недійсним у  вказаній цивільній справі є безпідставними, оскільки висновок експерта є доказом, якому відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суддя вправі надавати оцінку в сукупності з іншими доказами у справі, і він не має для суду наперед встановленого значення, отже, не може бути визнаний недійним. 
Щодо вимог про повернення коштів за проведення експертизи, судом першої інстанції зазначено, що такі вимоги не можуть бути предметом розгляду, оскільки підлягають вирішенню у порядку статті 88 ЦПК України 2004 року під час ухвалення судового рішення у справі.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2016 року залишено без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновок судового експерта є результатом практичної діяльності фахівця-оцінювача з визначених органом, який призначив експертизу, питань та не є актом державного чи іншого органу, а отже, не може бути оскаржений у судовому порядку. Висновок експерта є одним із доказів у справі, якому оцінка надається тим органом, за дорученням якого була проведена експертиза. 
У вересні 2017 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подали касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2017 року.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
25 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
У касаційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення, матеріали справи повернути до суду першої інстанції на новий судовий розгляд, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій не дали оцінки тим обставинам, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11 березня 2014 року експертний висновок оцінений та визнаний таким, що містить низку описок, отже, не може бути належним доказом у справі. Висновок не містить відповіді на поставлені питання, що також не було враховано судами під час розгляду справи.
Крім того, касаційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до статей 55, 124, 159 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-яким незабороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що позов безпідставний. 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у провадженні Залізничного районного суду м. Львова з 2011 року знаходиться цивільна справа № 2-297/11 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4, ОСОБА_9,               ОСОБА_5, ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та повернення землі.
Відповідно до ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня              2013 року у вказаній справі призначено судову інженерно-технічну експертизу, яка є предметом спору за вказаним позовом. 
Проведення експертизи доручено спеціалістам НДІ судових експертиз, її оплату покладено на відповідача у справі ОСОБА_5, за клопотанням якої призначено експертизу. ОСОБА_4 проведено оплату експертизи у розмірі 4 121,00 грн.
Судом першої інстанції встановлено, що експертом ОСОБА_7 згідно з ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2013 року у цивільній справі №2-297/11 проведено дослідження та виготовлено висновок.
Отримавши вказаний висновок, суд за клопотанням відповідача та представника відповідача ОСОБА_5 призначив повторну судову інженерно-технічну експертизу. 11 березня 2014 року проведення експертизи доручено Львівському НДІСЕ. В ухвалі суду зазначено про низку описок та неточностей у висновку судової інженерно-технічної експертизи від 13 грудня 2013 року №514. Повторно експертизу оплачено не було.
Суд першої інстанції також встановив, що згідно з пунктом 4.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень у зв'язку із звільненням експерта ОСОБА_7 виправлення описок директором Львівського НДІСЕ ОСОБА_6 доручено завідувачу лабораторією будівельно та земельно-технічних досліджень ОСОБА_13
Судами попередніх інстанцій встановлено, що висновок експерта від 31 грудня 2013 року судової інженерно-технічної експертизи № 514, який виконаний експертом ОСОБА_7, є доказом у цивільні справі, яка перебуває у провадження Залізничного районного суду м. Львова.
Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів.
Статтею 11 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі.
Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Перевіряючи доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції зауважує, що висновок експертизи є доказом у справі (стаття 57 ЦПК України 2004 року).
Вимоги до висновку експерта визначені статтею 147 ЦПК України 2004 року.
Згідно із статтею 150 ЦПК України 2004 року, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).  Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
За змістом статті 150 ЦПК України 2004 року у справі може бути призначено додаткову або повторну експертизу, якщо висновок експерта не відповідає вимогам цивільного процесуального закону.
Визнання недійсним висновку експерта як доказу у справі не відповідає змісту процесу доказування у цивільному процесуальному праві.
Посилання у касаційній скарзі на постанову у справі № 813/2485/15 Верховний Суд не бере до уваги, оскільки спірні правовідносини у вказаній справі виникли з інших підстав, ніж у справі, яка розглядається Верховним Судом у касаційному порядку. У справі №813/2485/15 позивач просив визнати протиправним та скасувати висновок державної експертизи землевпорядної документації з тих підстав, що в результаті проведеної державної експертизи землевпорядної документації щодо проекту землеустрою на відведення земельної ділянки у власність Пустомитівській міській рада для обслуговування стадіону за вказаною адресою прийнято рішення, яким вказаний проект оцінено негативно та не погоджено. 
Порядок здійснення державної експертизи документації із землеустрою визначається Законом України від 22 травня 2003 року № 858-ІV «Про землеустрій». Цим Законом визначено механізм проведення державної експертизи, а також оскарження до суду відмови в розгляді заяви про спростування висновків державної експертизи або висновок повторної державної експертизи у разі незгоди із ним.
З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли  обґрунтованого висновку, що вимоги про визнання експертизи недійсної не підлягають задоволенню. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій у вказаній цивільній справі.
Згідно із статтею 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні повноваження встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2017 року залишити без змін.
Постанова оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          А. С. Олійник
                                                                                                                      В.О. Кузнєцов
                                                                                                                      Г.І. Усик