Постанова
Іменем України
 
20 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 592/13131/17
провадження № 61-27161св18
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І., 
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5, Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми», 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 лютого 2018 року у складі головуючого-судді Князєва В. Б. та постанову Апеляційного суду  Сумської області від 18 квітня 2018 року у складі суддів: Криворотенка В. І., Біляєвої О. М., Кононенко О. Ю., 
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» (далі - Управління ЦНАП) про визнання договору купівлі-продажу дійсним та зобов'язання вчинити певні дії.
 
Позовна заява мотивована тим, що 23 липня 1998 року між нею та громадянином Росії ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким вона придбала в останнього квартиру № АДРЕСА_1. Відповідно до угоди від 07 квітня 1999 року, що є невід'ємною частиною договору, та заяви ОСОБА_7 від 10 травня 2001 року від 06 квітня 2011 року, вона сплатила ОСОБА_7 18 тис. грн. за вказану  квартиру, тим самим повністю виконала умови договору купівлі-продажу. З 04 вересня 1998 року вона разом зі своєю неповнолітньою дочкою була зареєстрована у спірній квартирі. З жовтня 2001 року вона тимчасово перебувала у с. Шевченкове Сумського району Сумської області у своєї дочки, а після повернення у 2002 році, не змогла зайти до своєї квартири, оскільки були змінені замки невідомими людьми. 
 
Згодом їй стало відомо про те, що на підставі рішення суду, її з дочкою було знято з реєстраційного обліку та видано ордер на вказану квартиру відповідачеві. У 2013 році вона зверталася до Управління ЦНАП за одержанням витягу про право власності, але через допущені грубі помилки реєстратором їй було відмовлено та вказано, що її квартира ні за ким не зареєстрована. 
 
Позивач зазначає, що договір купівлі-продажу спірної квартири виконаний обома сторонами, ніяких заперечень чи зауважень ніхто із сторін правочину не заявляв, вона використовувала квартиру для проживання та оплачувала всі комунальні платежі та утримувала її в належному стані. 
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1 та зобов'язати Управління ЦНАП у м. Суми внести зміни у державний реєстр речових прав на нерухоме майно, зазначивши її власницею вказаної квартири. 
 
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позов ОСОБА_4 є безпідставним.
 
Постановою  Апеляційного суду  Сумської області від 18 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 лютого 2018 року залишено без змін. 
 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
ОСОБА_4 подала до суду касаційної інстанції касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди розглянули справу однобоко, взявши до уваги лише доводи представника відповідача. Крім того, суди не врахували, що про факт самовільного зайняття квартири та підробки правовстановлюючих документів на квартиру відкрите кримінальне провадження, яке внесене до ЄРДР 30 березня 2015 року. Також суди не врахували, що відповідно до пояснень та заяви продавця вказаної квартири ОСОБА_7, останній підтвердив, що уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу спірної квартири, гроші за вказану квартиру отримав та претензій до ОСОБА_4 не має.      
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та зупинено виконання рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 лютого 2018 року до закінчення касаційного провадження.  
 
У липні 2018 року ОСОБА_5 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Суди попередніх інстанцій установили, що 03 липня 1998 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_1.
Відповідно до пункту 2 договору купівлі-продажу квартири, продаж квартири вчинено за 18 тис. грн, з яких 2 тис. грн продавець отримав до підписання договору, а решту (16 тис. грн.) покупець зобов'язаний заплатити продавцю до 01 серпня 1999 року.
07 квітня 1999 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було укладено угоду, згідно якої ОСОБА_4 виплатила ОСОБА_7 грошову суму у розмірі 5 965 грн, що станом на 07 квітня 1999 року еквівалентно 1 400 дол. США відповідно до договору купівлі - продажу квартири .
Отже, ОСОБА_4 було сплачено ОСОБА_7 7 965 грн (2 тис. грн + 5 965 грн=7 965 грн)  .
Спірні правовідносини між сторонами виникли у 1998 році, а тому при вирішенні спору підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР) у чинній на той момент редакції.
Відповідно до статті 153 ЦК УРСР договір уважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.
Статтею 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з частиною першою статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.
У статті 47 ЦК УРСР визначено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 лютого 2001 року, яке набрало законної сили, розірвано договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 23 липня 1998 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4; зобов'язано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1; зобов'язано ОСОБА_7 повернути ОСОБА_4 7 965 грн. 
Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що вона дійсно не розрахувалася за придбану нею квартиру, борг складав 10 035 грн, а також те, що не має можливості сплатити кошти із-за відсутності грошей. 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.   
З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій, які належним чином дослідили та надали оцінку поданим сторонами доказам,  про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та зобов'язання вчинити певні дії.
Доводи заявника в касаційній скарзі про неврахування судами того, що про факт самовільного зайняття квартири та підробки правовстановлюючих документів на квартиру відкрите кримінальне провадження, яке внесене до ЄРДР 30 березня 2015 року, не спростовують висновків суду про те, що позивачем не було повністю сплачено грошові кошти за спірну квартиру, внаслідок чого договір купівлі-продажу за рішенням суду було розірвано, та відповідно  відсутні підстави для задоволення позову. 
Інші доводи та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та  апеляційної інстанцій без змін.
 
З урахуванням того, що касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржувані рішення без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України колегія суддів поновлює виконання рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 лютого 2018 року.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Сумської області від 18 квітня 2018 року залишити без змін. 
 
Поновити виконання рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 лютого 2018 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| Г. І. Усик