Постанова
Іменем України 
 
12 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 462/57/17
провадження № 61-318св17 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,
відповідачі: ОСОБА_2, Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк», Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
третя особа - Залізничний відділ Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 лютого 2017 року у складі судді Палюх Н. М. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк»), Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), про зняття арешту з майна. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 10 грудня 2007 року між ним та ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український МіжнароднийБанк», укладено кредитний договір № 5882510, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 180 000 доларів США, а позичальник зобов'язався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути банку кредит частинами в розмірах, в порядку та у строки, визначені кредитним договором. 
 
З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов'язань перед позивачем за вказаним кредитним договором, між ними було укладено договір іпотеки від 10 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стефанюк О. І., відповідно до якого ОСОБА_2 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 121,6 кв. м та житловою площею 58,8 кв. м.
 
У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, банк як іпотекодержатель за договором іпотеки має намір задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору на підставі статей 36, 37  Закону України «Про іпотеку». Однак, як стало йому відомо з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 21 листопада 2016 року № 73454240, на все майно ОСОБА_2, у тому числі і на предмет іпотеки, Залізничним ВДВС Львівського МУЮ в інтересах ПАТ «Ідея Банк» та ПАТ КБ «ПриватБанк» було накладено арешти на підставі постанови державного виконавця Залізничного ВДВС Львівського МУЮ Заразки Є. І. від 31 березня 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 46060676; постанови старшого державного виконавця Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Гудковської Н. С. від 14 вересня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 51994273; постанови головного державного виконавця Залізничного ВДВС Львівського МУЮ Заразки Є. І. від 12 жовтня 2012 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 34629804 і постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
 
Наявність вищезазначених арештів перешкоджає позивачу як іпотекодержателю за договором іпотеки від 10 грудня 2007 року задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, а тому ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» просив зняти з-під арешту житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 121,6 кв. м, який належить на праві приватної власності ОСОБА_2, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 46060676, виданою 31 березня 2015 року державним виконавцем Залізничного ВДВС Львівського МУЮ Заразкою Є. І., номер запису про обтяження: 12176170, зареєстрований 23 листопада 2015 року; постановою, серія та номер: 51994273, виданою 14 вересня 2016 року Залізничним ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області, номер запису про обтяження: 16388489, зареєстрований 14 вересня 2016 року; постановою про відкриття виконавчого провадження від 12 жовтня 2012 року № 34629804 головного державного виконавця Залізничного ВДВС Львівського МУЮ Заразки Є. І., реєстраційний номер обтяження: 13118264, зареєстрований 15 жовтня 2012 року, шляхом зняття арешту з цього будинку, а також просить встановити порядок виконання рішення суду таким чином, що після набрання законної сили рішенням суду, вказане рішення є підставою для припинення номерів запису про обтяження: 12176170, 16388489 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і є підставою для припинення реєстраційного номеру обтяження 13118264 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.
 
Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 лютого 2017 року позов ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» задоволено частково. Звільнено з-під арешту житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 121,6 кв. м, житловою площею 58,8 кв. м, який належить на праві власності ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, та переданий в іпотеку ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 46060676, виданою 31 березня 2015 року державним виконавцем Залізничного ВДВС Львівського МУЮ Заразкою Є. І., номер запису про обтяження: 12176170, шляхом зняття арешту з цього будинку.
Звільнено з-під арешту житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 121,6 кв. м, житловою площею 58,8 кв. м, який належить на праві власності ОСОБА_2, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, та переданий в іпотеку ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», накладеного постановою, серія та номер: 51994273, виданою 14 вересня 2016 року Залізничним ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області, номер запису про обтяження: 16388489, шляхом зняття арешту з цього будинку.
Звільнено з-під арешту житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 121,6 кв. м, житловою площею 58,8 кв. м, який належить на праві власності ОСОБА_2, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, та переданий в іпотеку ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», накладеного постановою про відкриття виконавчого провадження від 12 жовтня 2012 року № 34629804 головного державного виконавця Залізничного ВДВС Львівського МУЮ Заразкою Є. І., реєстраційний номер обтяження: 13118264, шляхом зняття арешту з цього будинку. У решті позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дії Залізничного ВДВС Львівського МУЮ про накладення арешту на будинок, який є предметом іпотеки, порушують майнові права позивача як іпотекодержателя та позбавляють його можливості задовольнити свої вимоги як кредитора за рахунок предмета іпотеки, оскільки право іпотеки у позивача виникло до винесення постанов, на підставі яких накладено арешти на нерухоме майно ОСОБА_2 Таким чином, з будинку АДРЕСА_1 слід зняти арешти, накладені державними виконавцями, для забезпечення реалізації заставодержателем своїх прав, шляхом задоволення вимоги до ОСОБА_2 за рахунок предмета іпотеки. Вимога позивача про встановлення порядку виконання рішення суду є передчасною, оскільки позивачем не доведено, а судом не здобуто доказів існування обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим.
 
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 лютого 2017 року залишено без змін.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції при вирішенні спору у повній мірі з'ясував та перевірив обставини справи, перевірив докази та дав їм належну правову оцінку, правильно визначив норми матеріального права, що підлягали застосуванню до спірних правовідносин. 
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судовим розглядом встановлено наявність судового рішення про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», яке виконувалось відповідним відділом Державної виконавчої служби. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що відповідно до вимог пункту  2 частини першої статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Проте суди не з'ясували вартість арештованого майна та розмір заборгованості заставодавця перед позивачем, чим унеможливили в подальшому вирішення питання щодо задоволення вимог інших кредиторів за рахунок цього ж майна.
 
Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Залізничного районного суду м. Львова та зупинено виконання заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 лютого 2017 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Відзив на касаційну скаргу не подано. 
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 10 грудня 2007 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український МіжнароднийБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 5882510, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику для придбання нерухомості - будинку, реєстраційний номер: 7849285, загальною площею 121,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кредит у розмірі 180 000 доларів США, а позичальник зобов'язався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором (а. с. 7-11).
 
10 грудня 2007 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стефанюк О. І. та зареєстрований у реєстрі за № 5744, відповідно до якого ОСОБА_2 передав в іпотеку нерухоме майно, що належить йому на праві власності, а саме будинок АДРЕСА_1, реєстраційний номер: 7849285, загальною площею 121,6 кв. м, житловою площею 58,8 кв. м. Предмет іпотеки складається з чотирьох житлових кімнат та кухні (а. с. 12-17).
 
На підставі договору іпотеки від 10 грудня 2007 року, укладеного між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_2, заборона на нерухоме майно, а саме на будинок АДРЕСА_1, була зареєстрована 10 грудня 2007 року приватним нотаріусом Стефанюк О. І., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 73454240 від 21 листопада 2016 року (а. с. 21-23).
 
На все майно ОСОБА_2, у тому числі і на предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1, загальною площею 121,6 кв. м та житловою площею 58,8 кв. м, Залізничним ВДВС Львівського МУЮ, в інтересах ПАТ «Ідея Банк» та ПАТ КБ «ПриватБанк» було накладено арешти на підставі постанови державного виконавця Залізничного ВДВС Львівського МУЮ Заразки Є. І. від 31 березня 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 46060676; постанови старшого державного виконавця Залізничним ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Гудковської Н. С. від 14 вересня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 51994273; постанови головного державного виконавця Залізничного ВДВС Львівського МУЮ Заразки Є. І. від 12 жовтня 2012 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 34629804 і постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.
Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.
 
Статтями 575, 577 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.
 
Статтею 4 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
 
Згідно зі статтею 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.
 
Відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки, незалежно від настання строку виконання зобов'язань за основним договором, у випадку, зокрема, невиконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором.
 
Як передбачено статтею 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
 
Відповідно до статті 14 Закону України від 18 листопада 2003 року № 1255-IV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації.
 
Згідно з частиною першою статті 51 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» в редакції від 05 січня 2017 року (далі - Закон України «Про виконавче провадження») для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; наявна письмова згода заставодержателя.
 
За змістом частини третьої статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі.
 
Відповідно до частин першої, п'ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. 
Арешт з майна може бути знятий виконавцем за рішенням суду.
 
Згідно з роз'ясненнями, що містяться у абзаці шостому пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у разі накладення державним виконавцем арешту на майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, заставодержатель цього майна має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.
 
Враховуючи вищевикладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що оскільки право іпотеки виникло до винесення постанов, на підставі яких накладено арешти на нерухоме майно ОСОБА_2, то з будинку АДРЕСА_1 слід зняти арешти, накладені державними виконавцями, для забезпечення позивачу можливості задовольнити свої вимоги до ОСОБА_2 за рахунок предмета іпотеки.
 
ПАТ КБ «ПриватБанк» доказів щодо реєстрації у Державному реєстрі Іпотек як іпотекодержателя не надав.
 
Аргументи заявника щодо неврахування судами попередніх інстанцій положень пункту 2 частини першої статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» не ґрунтуються на вимогах закону. 
 
Відповідно до вказаної норми для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.
Водночас наведені положення законодавства забезпечують можливість іншим кредиторам, які не є заставодержателями, задовольнити свої вимоги за рахунок майна боржника виключно в межах процедури виконавчого провадження.
 
Звертаючись до суду з указаним позовом, ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» вказував на неможливість реалізації свого права щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання цього питання на підставі статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку».
 
Тобто, задоволення вимог першочергового кредитора - ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» не відбувається шляхом здійснення виконавчого провадження, а тому вимоги пункту 2 частини першої статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» у цьому випадку не повинні враховуватись судом.
 
Крім того, колегія суддів зауважує, що в інтересах ПАТ «Ідея Банк» та ПАТ КБ «ПриватБанк» Залізничним ВДВС Львівського МУЮ вищезазначеними постановами накладено арешт на все майно ОСОБА_2, тоді як оскаржувані судові рішення стосуються зняття арешту лише з майна, яке перебуває в іпотеці у ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», та не порушують прав інших кредиторів задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна, яке знаходиться під арештом.
 
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до неправильного розуміння скаржником вимог чинного законодавства України та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, у зв'язку із чим не можуть бути підставою для скасування оскарженого судового рішення. 
 
Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Отже, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. 
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2017 року було зупинено виконання оскаржуваних судових рішень, а касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 лютого 2017 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2017 року підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення. 
 
Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.
 
Поновити виконання заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 лютого 2017 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                 Б. І. Гулько

                                                                                                            Є. В. Синельников 

                                                                                                            С.Ф. Хопта

                                                                                                            Ю. В. Черняк