Постанова
Іменем України
 
14 січня 2019 року
м. Київ
 
справа № 709/2161/16-ц
провадження № 61-24489св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2016 року в складі судді Калашника С. І. та на ухвалу апеляційного суду Черкаської області  від 12 січня 2017 року в складі колегії суддів: Новікова О. М., Храпка В. Д., Бондаренка С. І., 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК «Еталон», товариство) про визнання недійсним договору фінансового лізингу.
 
В обґрунтування позовних вимог указувала, що 08 вересня 2016 року сторони уклали договір фінансового лізингу №004685, за умовами якого лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача автомобіль марки Nissan Juke 1.6, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно умов договору.
 
09 вересня 2016 року ОСОБА_4 сплатила ТОВ «ЛК «Еталон» 23 500 грн.
 
Вказаний договір вона вважала таким, що не відповідає закону, оскільки до ціни договору включено адміністративні витрати всупереч Законам України «Про захист прав споживачів» та «Про фінансовий лізинг»; договором передбачено право лізингодавця збільшувати та зменшувати вартість предмета договору без компенсації лізингоодержувачу різниці комісії за організацію договору. Пункти розділу 12 оспорюваного договору встановлюють жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за ініціативою лізингоодержувача, при якому комісія за організацію договору не повертається.
 
Вважаючи вказаний договір несправедливим, таким, що укладений з порушенням норм чинного законодавства про захист прав споживачів, суперечить принципам свободи договору, справедливості, розумності, добросовісності, просила суд визнати недійсним оспорюваний договір та стягнути з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_4 суму сплаченого нею платежу в розмірі 23 500 грн.
 
Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним зазначений договір фінансового лізингу та стягнуто з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_4 23 500 грн та 551, 20 грн судового збору. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та відповідно до пункту 6 вказаної статті наявні достатні підстави для визнання цього правочину недійсним.
 
Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 12 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду про наявність правових підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» відповідає вищевказаним нормам матеріального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на законність ухваленого судового рішення.
 
У лютому 2017 року ТОВ «ЛК «Еталон» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України та спеціальним Законом України «Про фінансовий лізинг». Договір про фінансовий лізинг укладений з дотриманням вимог закону, які регулюють його укладання, порушень прав позивача як споживача послуг не допущено. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі. 
 
Заперечення на касаційну скаргу не надходили.
 
Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, щокасаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються  спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
11 травня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. 
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення   норм процесуального права.
 
Суди встановили, що 08 вересня 2016 року сторони уклали договір фінансового лізингу № 004685, за умовами якого товариство зобов'язалось придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно, а ОСОБА_4 зобов'язалась прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно умов договору.
 
Предметом лізингу є автомобіль марки Nissan Juke 1.6 вартість якого становить 235 000 грн. Авансовий платіж складає 117 500 грн, щомісячний платіж - 9 791, 67грн, комісія за організацію становить 10 % (23 500 грн), комісія за передачу - 3 % (7 050 грн).
 
09 вересня 2016 року ОСОБА_4 перерахувала на рахунок відповідача 23 500 грн.
 
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
 
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
 
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
 
За змістом частини п'ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
 
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
 
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
 
Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
 
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).
 
Положення спірного договору, зокрема пункти 4.3.5, 4.3.6, 5.4 свідчать про несправедливість умов, указаних у Законі України «Про захист прав споживачів», а виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача, а саме в пунктах 12.1, 12.2, 12.3, 12.4, 12.8, 12.10, 12.11, 12.12, 12.13, 12.14, 12.17.
 
Пунктом 4.3.5 оспорюваного договору передбачено можливість лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов договору без попереднього повідомлення останнього про розірвання даного договору.
 
Положення пунктів 4.3.6, 5.4 передбачають відповідальність лізингоодержувача у випадку порушення своїх зобов'язань продавцем автомобіля та у випадку зміни ціни предмета лізингу. Зокрема, за пунктом 4.3.6 лізингодавець може в односторонньому порядку розірвати спірний договір у випадку неможливості продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу по причинам, незалежним від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачені останнім кошти за вирахуванням 20% від сплаченої суми авансових платежів. Комісія за організацію договору не повертається.
 
У разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку 1 до цього договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі в продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію та оформлення договору до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію та оформлення договору поверненню не підлягає (пункт 5.4 договору).
 
Таким чином, за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого комісії (пункти 3.2.7, 12.1 договору).
 
Згідно п. 1.4 договору лізингоодержувач має право самостійно обирати транспортний засіб та продавця транспортного засобу і несе пов'язані з цим ризики. Продавцем транспортного засобу є особа, що, як правило, зазначається в специфікації. В такому випадку лізингоодержувач подає лізингодавцю письмову заяву із зазначенням назви продавця. Водночас пункт 3.5 договору закріплює солідарну відповідальність перед лізингоодержувачем за зобов'язання щодо продажу предмета лізингу виключно у випадку вибору продавця лізингодавцем.
 
Відповідно до частини другої статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
 
Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за даним договором здійснює відповідач, а в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про визначення продавця товару лізингоодержувачем, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункти 4.3.6, 5.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності суперечить положенням статті 808 ЦК України.
 
Зазначені висновки суду відповідають висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року № 6-65цс16 та від 08 червня 2016 року № 6-330цс16
 
За таких обставин, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та відповідно до пункту 6 вказаної статті наявні достатні підстави для визнання цього правочину недійсним у цілому.
 
Доводи касаційної скарги ТОВ «ЛК «Еталон» про те, що договір про фінансовий лізинг укладений з дотриманням вимог закону, які регулюють його укладання, порушень прав позивача як споживача послуг не допущено, спростовуються встановленими судами обставинами справи.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Таким чином, судові рішення, які просить скасувати ПАТ «ЛК «Еталон», ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції  залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» залишити без задоволення. 
 
Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 12 січня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції  набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                                                           Н. О. Антоненко     
 
                                                                                                                        В. І. Журавель
 
                                                                                                                        В.І. Крат