Постанова
Іменем  України
 
03 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 523/9780/15-ц
провадження № 61-17980 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач - товариство з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа-Гарант»,
відповідач - ОСОБА_4,
третя особа - ОСОБА_5,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю страхової компанії «Альфа-Гарант» на рішення Київського районного суду 
м. Одеси у складі судді Васильків О. В. від 30 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С. від 15 березня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У червні 2015 року товариство з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі - ТДВ СК «Альфа-Гарант», товариство) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа - 
ОСОБА_5, про визнання недійсним договору страхування.
 
Позовна заява мотивована тим, що 31 січня 2014 року товариство отримало від ОСОБА_6 повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду 
(далі - ДТП), яка сталася 28 січня 2014 року у м. Одесі за участю автомобіля DAF 85 під її керуванням та автомобіля Mitsubishi Lancer, до якого приєднала поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії 
АС № 6888039. Посилаючись на те, що платіж за вказаним страховим полісом надійшов лише 29 січня 2014 року, а від імені страхової компанії страховий поліс підписала неуповноважена на це особа, 
ТДВ СК «Альфа-Гарант» просило визнати страховий поліс недійсним.
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області 
від 15 березня 2017 року, у задоволенні позову ТДВ СК «Альфа-Гарант» відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що договір страхування сторонами укладено, страховий платіж сплачено відповідачем 08 січня 2014 року і правових підстав для визнання договору страхування недійсним не доведено.
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, 
ТДВ СК «Альфа-Гарант» просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, щосуди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що матеріали справи не містять жодного доказу про те, що позивач наділив ОСОБА_5 відповідними повноваженнями на реалізацію полісу та отримання грошових коштів в якості сплати страхового платежу, з яким відповідач уклала договір, оскільки договір доручення на ім'я ОСОБА_5 підписала неуповноважена на це особа. Крім того, суди не дали оцінки доводам позивача про відсутність оплати страхового платежу.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 08 січня 2014 року між 
ТДВ СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_4 був укладений договір страхування, що підтверджується полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС № 6888039. На момент укладання цього полісу 
ОСОБА_4 внесено страховий платіж у повному обсязі страховому агенту, з яким ТДВ СК «Альфа-Гарант» укладено агентський договір і який відповідно до умов агентського договору зобов'язаний вносити страхові платежі, прийняті від страхувальників, протягом двох днів з дня укладення договору.
 
31 січня 2014 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» отримано від ОСОБА_4 повідомлення про ДТП, яка сталася 28 січня 2014 року у м. Одесі.
 
Зі змісту поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії 
АС № 6888039 вбачається, що ОСОБА_4 застрахувала автомобіль 
ДАФ 85, номерний знак НОМЕР_1 у ТДВ СК «Альфа-Гарант». Термін дії полісу з 00:00 год. 09 січня 2014 року по 08 січня 2015 року включно. У полісі вказано, що страховий платіж у розмірі 859,25 грн сплачено о 
16:55 год. 08 січня 2014 року. Поліс підписано ОСОБА_5 від імені 
ТДВ СК «Альфа-Гарант» (а. с. 28).
 
У частині першій статті 16 Закону України «Про страхування» визначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
 
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Порядок укладення і початок дії договору страхування визначено у статті 18 Закону України «Про страхування», в частині третій якої зазначено, що факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування.
 
Аналогічні положення містяться й у статті 981 ЦК України.
 
Відповідно до статті 982 ЦК України істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.
 
Судом установлено, що сторони при укладенні договору страхування досягли згоди щодо усіх його істотних умов. Крім того, він укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, що свідчить про дотримання вимог законодавства щодо змісту і форми цього правочину.
 
Загальні підставі недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України, згідно з якою підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Додаткові підстави недійсності договору страхування зазначені у статті
998 ЦК України, якою передбачено, що договір страхування також визнається судом недійсним, якщо його укладено після настання страхового випадку або об'єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації.
 
Встановивши, що договір страхування від імені ТДВ СК «Альфа-Гарант» укладено агентом страховика, якому товариство передало таке право, підпис якого скріплено круглою печаткою товариства, у полісі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС № 6888039, який відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про страхування» є підтвердженням укладення сторонами договору страхування, зазначено про сплату страхувальником страхового платежу 08 січня 2014 року, тобто в день укладення оспорюваного правочину, суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання цього договору недійсним.
 
Належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 ЦК України, позивачем не надано, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди не надали правової оцінки відсутності сплати відповідачем страхового платежу, суперечать змісту оскаржуваних судових рішень та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема страховим полісом, відповідно до пункту 
10 якого страховий платіж у розмірі 859,25 грн сплачено о 16:55 год. 
08 січня 2014 року, та розпискою ОСОБА_5, як страхового агента 
ТДВ СК «Альфа-Гарант», про отримання цих коштів(а. с. 90)
 
Крім того, ТДВ СК «Альфа-Гарант» у позовній заяві вказувало на несвоєчасну сплату страхового платежу, а не повну його несплату, що свідчить про намагання позивача уникнути будь-якого обов'язку щодо страхового відшкодування.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_5 не мав права укладати страхові договори спростовуються договором доручення 
від 17 вересня 2013 року, укладеним між ТДВ СК «Альфа-Гарант» в особі начальника управління страхування у м. Одесі та Одеській області ОСОБА_7 та ОСОБА_5, відповідно до умов якого ОСОБА_5 зобов'язується від імені, за рахунок та на користь страхової компанії в порядку і терміни визначені договором, вчиняти ряд юридичних дій, в тому числі щодо укладання договорів страхування та одержання за укладеними договорами страхування страхових платежів від страхувальників.
 
Доводи касаційної скарги про те, що договір доручення на ім'я 
ОСОБА_5 підписав ОСОБА_7, якого ТДВ СК «Альфа-Гарант» уповноважувало підписувати від імені страхової компанії лише договори страхування згідно з переліком діючих ліцензій без права передоручення є необґрунтованими, оскільки матеріали справи таких доказів не містять, а вказане відноситься до внутрішньої діяльності товариства, за яку страхувальник відповідальності не несе. 
 
Крім того, особа, яка укладає договір із страховою компанією, не має обов'язку перевіряти повноваження представника страхової компанії під час укладення договору страхування, а обмеження повноважень, про які вказує ТДВ СК «Альфа-Гарант», щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, оскільки останнім не доведено, що ОСОБА_4 знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю страхової компанії «Альфа-Гарант» залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року - без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта