Постанова                                                   
Іменем України
4 грудня 2018 року
м. Київ
справа № 760/7997/14-к 
провадження № 51-3998 км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
особи, щодо якої кримінальне
провадження закрито                            ОСОБА_5 ,
захисника                                                  ОСОБА_6 ,
прокурора                                                  ОСОБА_7 ,                    
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, котра брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за                   № 12013110060008560, за обвинуваченням            
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, 
 
уродженця та жителя  АДРЕСА_1 ,                              такого, що судимості не має,
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 4 статті 358Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Солом’янського районного суду м. Києва  від 24 грудня 2014 року ОСОБА_5 засуджено за частиною 4 статті 358 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі статті 75 КК  ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини 1 статті 76 КК України.
Ухвалено стягнути із засудженого ОСОБА_5 процесуальні витрати.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винним і засуджено за те, що він за обставин, викладених у вироку, близько 17:20 5 листопада 2013 року на вул. Шевченка, 38 в м/р Жуляни в м. Києві після зупинки автомобіля «Range Rover» д.н.з. НОМЕР_1 , яким він керував, працівниками ДПС ДАІ ГУ МВС України в                   м. Києві з метою уникнення адміністративної відповідальності надав останнім, тобто використав завідомо підроблений документ - посвідчення працівника міліції серії НОМЕР_2 на своє ім`я, бланк якого відповідно до висновку експертизи не відповідає аналогічним документам, що є в офіційному обігу на території України.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 1 вересня 2015 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 липня 2016 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 1 вересня 2015 року скасовано та призначено новий розгляд матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_5 у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року вирок Солом’янського районного суду м. Києва  від 24 грудня 2014 року  скасовано. Кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 закрито на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 в суді та вичерпанням можливостей їх отримати.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що суд апеляційної інстанції досліджуючи в порядку частини 3 статті 404 КПК докази, істотно порушуючи вимоги кримінального процесуального закону, зокрема статей 86, 87,94 КПК – надав їм власну необґрунтовану оцінку на предмет  належності, достовірності та допустимості, і з точки зору їх достатності та взаємозв`язку ухвалив, на думку прокурора, незаконне рішення про закриття кримінального провадження. 
Також прокурор відзначає, що ухвала апеляційного суду не містить вказівок, які вимоги закону порушено судом першої інстанції, а також мотивів прийнятого рішення, що вказує на невідповідність його змісту вимогам статті 419 КПК.
Крім того, прокурор зазначає, що суд не зважив на показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які, на його думку підтверджують винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною 4 статті 358 КК, як у залишив поза увагою речовий доказ – підроблене посвідчення працівника міліції на ім’я ОСОБА_5 .
Прокурор вважає необґрунтованим посилання суду на обмеження прав ОСОБА_5 при проведенні огляду місця події та зазначає, що протокол огляду місця події від 5 листопада 2013 року є належним та допустимим доказом, оскільки був складений у присутності понятих, за участю                 ОСОБА_5 , належним чином підписаний та відповідно до якого               ОСОБА_5 добровільно передав слідчому підроблене посвідчення.
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , просить касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції – без зміни. Вважає. що касаційна скарга прокурора є необґрунтованою, а її доводи не вказують на незаконність рішення апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який підтримав касаційну скаргу, захисника і особу, щодо якої кримінальне провадження закрито, які заперечували проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог статті 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до             статті 94 цього Кодексу.
Згідно з приписами статті 419 КПК в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при її постановленні, а також положення закону, яким він керувався. 
У касаційній скарзі прокурор, вказуючи на незаконність судового рішення, зазначає, що суд апеляційної інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, не навів переконливих мотивів щодо закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 та необґрунтовано визнав докази недопустимими.
Ці доводи прокурора колегія суддів вважає слушними, з огляду на таке.
Суд першої інстанції обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_5 обґрунтував показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про те, що ОСОБА_5 , зупинений працівниками ДАІ, крім посвідчення водія і технічного паспорта, пред`явив посвідчення працівника міліції, яке під час проведення слідчої дії було добровільно видане ним та належним чином вилучене. 
Крім того, оцінивши  письмові докази, а саме протокол огляду місця події від 5 листопада 2013 року та висновок експерта від 28 листопада 2013 року  № 494/тдд, згідно з яким надане на дослідження посвідчення на ім`я « ОСОБА_5 » не відповідає аналогічним документам, що є в офіційному обігу на території України, до того ж зображення відбитку печатки «ГУ МВС України в  м. Києві» нанесено на ньому за допомогою копіювально-множильної техніки, дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у використанні завідомо підробленого документа.
Також, оцінивши показання самого ОСОБА_5 , свідків   ОСОБА_13 ,                           ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ОСОБА_16 та ОСОБА_17 ,  про те, що при огляді місця події оперативно-слідчою групою ОСОБА_5 не було, і він не використовував завідомо підроблене посвідчення, суд зазначив, що такі докази є сумнівними, оскільки ці свідки не були присутні під час проведення слідчих дій, а показання самого ОСОБА_5 направленні на уникнення кримінальної відповідальності.
Суд апеляційної інстанції, розглядаючи апеляційну скаргу захисника, закрив кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 у зв`язку з недоведеністю його винуватості та повторно дослідивши докази зазначив, що з протоколу огляду місця події не вдалось встановити, що саме було предметом огляду: автомобіль, який був в угоні, чи місце, де ОСОБА_5 використав завідомо підроблений документ, при цьому сам ОСОБА_5 в суді показав, що утримувався в автомобілі неподалік, де було проведено огляд. Такі твердження підтвердили і свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які були очевидцями розмови ОСОБА_5 з працівниками міліції. При цьому пославшись на показання свідків сторони захисту і показання самого ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недопустимість протоколу огляду місця події, оскільки він був здобутий внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Ці висновки суду колегія суддів вважає передчасними, оскільки суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи своє рішення, не надав належної оцінки показанням свідків сторони обвинувачення, а саме свідків   ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які вказали на те, що під час огляду місця події ОСОБА_5 добровільно надав працівникам правоохоронних органів посвідчення працівника міліції, про що і зазначено в протоколі огляду місця події, а вважати такі показання неправдивими, лише посилаючись на дані,  надані оператором зв`язку «Київстар», щодо перебування їх в іншому місці, або знаходження у іншому місці їх мобільних телефонів, не можуть повною мірою вказувати на неналежність такого доказу.
Крім зазначеного, суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги сторони захисту не надав оцінку доказам, а вдався до припущень та роз`яснень повноважень працівників ДАІ та змісту Кодексу України про Адміністративні Правопорушення (далі – КупАП), що не пов`язано з пред`явленим  ОСОБА_5 обвинувачення.
Тобто суд у своєму рішенні зазначив: «працівники ДАІ не повідомили суд про наявність будь-яких даних, які б підтверджували не тільки факт законності зупинки автомобіля марки «Range Rover», яким керував ОСОБА_5 , а й факт складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 121-1 КУпАП, оскільки незалежно від того, використовував чи не використовував обвинувачений завідомо підроблене посвідчення працівника міліції...».
Крім того, продовжуючи прогнозувати можливий розвиток подій, суд апеляційної інстанції зазначив: «працівники ДПС ДАІ ГУ МВС України в м. Києві відповідно до вимог, передбачених КУпАП, були наділені повноваженнями не лише на складання протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 121-1 цього Кодексу, а й на вжиття заходів забезпечення провадження у справах про адміністративне правопорушення, в тому числі вилучення речей і документів, а також на тимчасове затримання транспортного засобу, за наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення.»
До того ж, досліджуючи повторно докази у кримінальному провадженні, апеляційний суд вдався неодноразово до припущень, на яких не може грунтуватись рішення суду. А саме:  «незрозуміло, навіщо було так ретельно оглядати сам автомобіль, якщо в протоколі прямо зазначено, що громадянин ОСОБА_5 добровільно надав посвідчення працівника міліції на своє ім`я, яке було вилучено та упаковано в паперовий конверт»; «незрозуміло чому його не було вилучено разом зі свідоцтвом про його реєстрацію, оскільки цей транспортний засіб фактично являвся речовим доказом у кримінальному провадженні за ст. 289 КК України, за умови, що таке провадження по вказаному автомобілю взагалі було.»
Тобто зі змісту оскаржуваного рішення убачається, що суд апеляційної інстанції вдався до припущень та оцінки правомірності дій працівників ДАІ із вказівками щодо правомочності їхніх дій у межах КУПаП, однак не надав належної оцінки доказам за пред`явленим обвинуваченням та не звернув уваги на посвідчення працівника міліції, визнане речовим доказом у кримінальному провадженні.
Таким чином, наведені вище припущення, на яких суд апеляційної інстанції ґрунтував своє рішення, є недопустимими та вказують на порушення вимог статті 370 КПК, що надалі призвело до необгрунтованого висновку суду про невинуватість особи у вчиненому кримінальному правопорушенні.
При цьому, на думку колегії судді, залишилось без належного вмотивування наявність підробленого посвідчення на ім`я ОСОБА_5 , показання працівників ДАІ та понятого, який надав показання у суді, щодо наявності такого посвідчення, твердження сторони захисту про місце перебування ОСОБА_5 під час затримання, як і показання самого ОСОБА_5 , який вказував про відсутність підробленого документа.
Висновки суду апеляційної інстанції без належної оцінки доказів є сумнівними та суперечливими, а тому потребують  ретельної перевірки під час нового апеляційного розгляду.
Також суд апеляційної інстанції, визнавши протокол огляду місця події недопустимим доказом у кримінальному провадженні, зазначив у своєму рішенні, що висновок експерта від 28 листопада 2013 року за № 494/тдд також не може бути використаний як доказ вини ОСОБА_5 , оскільки посвідчення працівника міліції, яке направлялось для проведення експертного дослідження, було отримано внаслідок істотного порушення вимог закону.
Однак визнавши такий доказ недопустимим, суд послався лише на показання свідків сторони захисту та показання самого ОСОБА_5 , при цьому належним чином не спростував показань свідків сторони обвинувачення та наявності посвідчення працівника міліції на ім’я ОСОБА_18 .
Тобто, як правильно зазначив прокурор у своїй касаційній скарзі, апеляційний суд при оцінці доказів дійшов висновку, який не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права та суперечить об`єктивно з`ясованим у суді обставинам, підтвердженим наданими стороною обвинувачення доказами. З такими доводами погоджується і колегія суддів. 
Зокрема, під час розгляду кримінального провадження врахуванню підлягають обставини в їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими. 
Що стосується наведених у касаційній скарзі доводів прокурора про порушення вимог статті 419 КПК, та вони також заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд не вмотивував належним чином ухваленого рішення та не навів обгрунтовних мотивів, з яких він виходив та якими керувався при закритті кримінального провадження щодо ОСОБА_5 . 
Отже, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що відповідно до вимог статті 438 КПК є підставою для скасування такого рішення. Доводи касаційної скарги прокурора є обґрунтованими, а тому його скарга з цих підстав підлягає задоволенню.
За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, а касаційна скарга прокурора задоволенню.
З урахуванням зазначеного та підстав, з яких ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, наведені вище суперечності мають бути ретельно перевірені, адже для забезпечення законності кримінального провадження, суд зобов`язаний неухильно додержуватись вимог Конституції, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Тобто правильна оцінка судом доказів має велике значення для винесення законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні. Оцінка судом доказів – це не лише логічна операція, що врегульована нормами процесуального права, але й складовий елемент всього процесу доказування.
При новому розгляді в суді апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, апеляційний розгляд здійснити відповідно до вимог КПК та прийняти законне і обґрунтоване рішення.
Відтак, касаційні вимоги прокурора підлягають  задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3             розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, котра брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року щодо ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
________________                           ________________                                     _________________
    ОСОБА_1                        ОСОБА_2                                           ОСОБА_3