Постанова
Іменем України
05 грудня 2018 року 
 
м. Київ
справа № 336/1509/16-ц
провадження № 61-9461св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,              Усика Г. І.,
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради у Шевченківському районі в особі органу опіки та піклування, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2016 року у складі судді Суркової В. П. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 11 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Онищенко Е. А., Савченко О. В.,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2016 року ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради у Шевченківському районі в особі органу опіки та піклування про визнання права користування квартирою та вселення.
В обґрунтування позову зазначила, що відповідачам на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, в яку позивач вселилася 11 травня 2006 року як член сім'ї відповідачів та постійно проживала з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вела з відповідачами спільне господарство та мала спільний бюджет. У жовтні 2007 року ОСОБА_5 призвали до Збройних Сил України. Під час проходження ним військової служби вона продовжувала проживати у спірній квартирі разом з його матір'ю ОСОБА_6 однією сім'єю, вели спільне господарство. Після мобілізації ОСОБА_5 позивач продовжувала проживати у спірній квартирі.
26 жовтня 2009 року позивач з ОСОБА_5 зареєстрували шлюб,              а 16 лютого 2012 року у них народився син ОСОБА_4, який визнаний дитиною-інвалідом до 16 років.
Надалі стосунки між подружжям погіршилися, внаслідок чого рішенням Комунарського районного суду м Запоріжжя від 26 лютого 2016 року шлюб між сторонами розірвано. Дитина зареєстрована у спірній квартирі. Після розірвання шлюбу відповідачі чинять їй з сином перешкоди у користуванні квартирою, без її згоди зібрали належні їй та сину речі, внаслідок чого у березні 2016 року вона змушена була викликати працівників поліції.
Станом на сьогодні відповідачі замінили замок на вхідних дверях квартири і перешкоджають позивачу у її користуванні, у зв'язку з чим просила визнати за нею право користування спірною квартирою та вселити її з малолітнім сином ОСОБА_4 у спірне майно.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня  2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11 серпня 2016 року, позов задоволено частково. Вселено ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартиру АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що позивач не проживає у спірній квартирі з лютого 2016 року, а з моменту розірвання шлюбу, тобто з                         10 березня 2016 року, позивач втратила правовий статус члена сім'ї власника спірної квартири. Питання проживання колишніх членів сім'ї власника житла врегульовано главою 59 (статтями 810-820 ЦК України), якою передбачено, що підставою проживання таких осіб є договір найму жилого приміщення. Оскільки між сторонами договір найму житла не укладався, тому у позивача відсутні правові підстави для проживання у спірній квартирі. 
У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення в частині позову щодо визнання за нею права користування жилим приміщенням та вселення. В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін. 
09 вересня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3
У листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на касаційну скаргу ОСОБА_3
26 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду. 
У лютому 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач не проживає у спірній квартирі лише з лютого 2016 року, а не рік, що передбачено статтею 405 ЦК України, тому у неї залишилося право користування спірною квартирою як у колишнього члена сім'ї власника. 
Заперечення на касаційну скаргу мотивовано тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, оскільки ухвалені за належним чином встановлених фактичних обставинах, відповідно до яких позивач втратила право користування спірною квартирою з моменту розірвання шлюбу.
Відповідач проживає у належній йому частині спірної квартири з цивільною дружиною та малолітнім сином, тому задоволення позову призведе до порушення їхніх прав, як теперішніх членів сім'ї відповідача.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позову не оскаржуються. 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, заперечень на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 24 жовтня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії              НОМЕР_1, від якого сторони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 7, 8).
У 2006 році позивача ОСОБА_3 вселено у спірну квартиру як члена сім'ї власника ОСОБА_5, тому на підставі статті 156 ЖК Української РСР  у неї виникло право користування вказаним житлом.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого              2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано              (а.с. 9).
Відповідачам на підставі договору дарування від 04 квітня 2002 року на праві спільної часткової власності (кожному по 1/2 частині) належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 51).
Між співвласниками встановлено порядок користування квартирою,                      а саме: ОСОБА_6 користується кімнатою площею 13,4 кв.м,                ОСОБА_5 - кімнатою площею 13,7 кв.м, відкриті окремі особові рахунки (а.с. 54-55).
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно з актом обстеження житлово-побутових умов за адресою: АДРЕСА_2 проведеного відділом по Комунарському району служби (управління) у справах дітей від 27 травня 2016 року, жилий будинок одноповерховий, огороджено парканом. На подвір'ї та в будинку охайно, прибрано, чисто. У будинку три жилі кімнати (одна з них прохідна), коридор, кухня-вітальня, санвузол. Наявні централізовані холодне водопостачання та газопостачання, опалення індивідуальне (котел та твердому паливі), водонагрівач. У будинку є вся необхідна побутова техніка та меблі. Під час обстеження вдома знаходилися ОСОБА_3, її малолітній син ОСОБА_4 та мати ОСОБА_7
У будинку зареєстровані та мешкають: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 - дідусь дитини, власник житла; ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 - дядько дитини; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 - бабуся дитини; ОСОБА_3 - мати дитини. Малолітній                      ОСОБА_4 мешкає за цією адресою, місце його проживання зареєстровано у АДРЕСА_1  ОСОБА_3 з малолітнім сином ОСОБА_4 та з матір'ю ОСОБА_7 займають окрему кімнату, в якій є: два дивана, шафа, телевізор (а.с. 70).
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач не проживає у спірній квартирі з лютого 2016 року. 
Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Положеннями статті 64 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.
Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Відповідно до статті 12 і частини першої статті 81 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
З огляду на встановлені судами фактичні обставини та вказані вище положення закону, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що оскільки позивач не проживає у спірній квартирі з лютого 2016 року, сторони не перебувають у шлюбі з березня 2016 року, позивач зареєстрована і проживає в іншому житлі, а між сторонами відсутні угоди про безоплатне та платне користування житлом, тому відсутні підстави для задоволення позову про визнання за  ОСОБА_3 права користування квартирою та вселення до неї. 
Щодо доводів касаційної скарги, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є несправедливими, оскільки суд вселив малолітню, хронічно хвору дитину у квартиру без матері, Верховний Суд зауважує таке. 
Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 142 СК України діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою.
За положеннями статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Згідно із частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Верховний Суд виходить з того, що малолітня дитина ОСОБА_4 має право користуватися частиною квартирою, власником якої є його батько ОСОБА_5, який має право на безперешкодне спілкування з дитиною та зобов'язаний брати участь у його вихованні. 
Верховний Суд зауважує, що місце проживання малолітньої дитини судовими рішеннями не встановлено, однак судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що малолітній ОСОБА_4 проживає разом з матір'ю ОСОБА_3
З огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та враховуючи рівність прав та обов'язків батька та матері щодо малолітньої дитини, основним обов'язком яких є забезпечення інтересів своєї дитини, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про несправедливість судових рішень. 
Згідно із положеннями статті 400 ЦПК України Верховний Суд переглядає судові рішення в межах доводів касаційної скарги та не має права встановлювати обставини та надавати оцінку доказам у справі. 
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вселення дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, не оскаржуються.
З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 червня              2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 11 серпня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                               В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                            В. О. Кузнєцов 
                                                                                                            А.С. Олійник
                                                                                                            О.В. Ступак
                                                                                                            Г.І. Усик