ПОСТАНОВА
Іменем України

28 листопада 2018 року 
Київ
справа №814/2241/16
адміністративне провадження №К/9901/17556/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді (судді-доповідача) -                                                   Данилевич Н.А.,
суддів -                                                                                                                                                                         Бевзенка В.М, 
                                                                                                                                                                                                       Шарапи В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження 
касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року (головуючий суддя - Романішин В.Л., судді - Семенюк Г.В., Шляхтицький Г.В.) у справі 
за позовом ОСОБА_2
до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області
про стягнення коштів, -
в с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1.          У жовтні 2016 року ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2.) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (далі - ТУ ДСА) про стягнення коштів у сумі 4350 грн. 
2.          В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що в розрахунковому листі за вересень 2016 року він побачив, що з нього утримано 4350 гривень у вигляді премії, але жодної згоди на утримання коштів зі своєї суддівської винагороди він не надавав.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
3.          Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ТУ ДСА на користь ОСОБА_2 необґрунтовано утриману з суддівської винагороди суму в розмірі 4350,00 гривень.
4.          Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції зазначив, що є незрозумілим утримання з суддівської винагороди ОСОБА_2 у вересні 2016 року 4350 гривень за позицією «премія». Навіть у разі наявності помилок у нарахуванні заробітної плати, роботодавець має право здійснити відрахування із заробітної плати робітника лише у разі його згоди, коли він не оспорює підстав і розміру відрахування. Оскільки відповідачем не надано жодного доказу, який би виправдав утримання з суддівської винагороди ОСОБА_2 4350 гривень за позицією «премія», суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
5.          Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ТУ ДСА подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
6.          Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу задоволено. Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року скасовано. Прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про стягнення коштів залишено без задоволення.
7.          Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та залишаючи позов без задоволення, зазначив, що при наявності у власника права здійснювати відрахування із заробітної плати працівника з метою повернення сум, зайво виплачених внаслідок арифметичних помилок, а також повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати, він може видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми. Пропуск зазначеного строку означає неможливість не тільки видання наказу (розпорядження) про відрахування із заробітної плати, але і стягнення суми заборгованості працівника перед підприємством взагалі, оскільки власник у цьому випадку позбавлений права звернутися з позовом до суду. Для відрахування таких сум згода працівника не потрібна. Дослідивши наданий ТУ ДСА наказ №53/1 од/у від 16.09.2016р., суд встановив, що зазначений наказ видано відповідачем в межах місячного строку, встановленого ст.127 Кодексу законів про працю України. У зв'язку з цим, суд дійшов висновку, що при утриманні в вересні 2016 року із заробітної плати ОСОБА_2 помилково нарахованої йому у серпні 2016 року премії, ТУ ДСА діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вважав, що при вирішенні спору судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин положення статті 1215 Цивільного кодексу України, оскільки зазначена норма передбачає неможливість повернення безпідставно набутої заробітної плати, виплаченої фізичною або юридичною особою добровільно за відсутності рахункової помилки з її боку, тоді як у справі, що є предметом апеляційного перегляду, відповідна помилка з боку відповідача, як роботодавця, мала місце. Також апеляційний суд критично оцінив пояснення ОСОБА_2, зазначені ним в запереченнях на апеляційну скаргу, про ненадання ТУ ДСА відповідних доказів, зокрема наказу №53/1 ос/у від 16.09.2016р., під час розгляду справи в суді першої інстанції, у зв'язку з чим він не має братися до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки, на підставі ч.4 ст.11 КАС України, суд першої інстанції зобов'язаний був вжити передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)
8.          ОСОБА_2 (далі - скаржник) у липні 2017 року звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року.
9.          В касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
10.          В обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник зазначив, що судом апеляційної інстанції було порушено ч.3 ст.189 КАС України при постановленні ухвали від 24.04.2017р., оскільки апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою, яка не відповідала ч.4 та ч.6 ст.187 КАС України, а саме: в апеляційній скарзі наведені нові докази, які не надані до суду першої інстанції, без зазначення причин їх ненадання; копії доданих до апеляційної скарги матеріалів скаржнику не направлялися. Також судом апеляційної інстанції було порушено вимоги ч.2 ст.195 КАС України при постановленні ухвали від 17.05.2017р., оскільки суд витребував новий доказ з власної ініціативи без належного обґрунтування. Крім того, судом було неправильно застосовано ст.1215 Цивільного кодексу України, оскільки не було рахункової помилки з боку відповідача при виплаті премії. 
11.          У доповненні до касаційної скарги скаржник зазначив, що ухвала  Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2017р. була створена в автоматизованій системі документообігу суду лише 18.05.2017р.
12.          Касаційна скарга не містить клопотання скаржника про розгляд справи за його участі.
13.          Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2018 року зазначену адміністративну справу призначено до розгляду.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
14.          ОСОБА_2 працює на посаді судді Ленінського району м. Миколаєва.
15.          У вересні 2016 року з суддівської винагороди ОСОБА_2 ТУ ДСА було здійснено утримання 4350 гривень за позицією «премія» 
16.          Відповідно до наданої ТУ ДСА довідки №7/1-1659/16 від 22.11.2016р., в серпні 2016 року, у зв'язку зі збоєм бухгалтерської програми, при нарахуванні суддівської винагороди судді ОСОБА_2 помилково нараховано премію, яка згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддям не передбачена, і яка була стягнута у вересні 2016 року згідно наказу ТУ ДСА №53/1 од/у від 16.09.2016р.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
17.          Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
18.          Частини 1 та 2 статті 133 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів»: суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
          Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
19.          Частина 1 та пункт 1 частини 2 статті 127 Кодексу законів про працю України: відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.
          Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми.
20.          Пункт 1 частини 1 статті 1215 Цивільного кодексу України: не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
21.          Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
22.          Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).
23.          Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).
24.          У пункті 24 Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із застосуванням ст.127 КЗпП, суди мають враховувати, що &lм;…&?я; до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов'язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору.
25.          Прикладом рахункової (лічильної) помилки може бути отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних в комп'ютерну програму, які не вимагають правової оцінки. Отже, рахункова помилка - це результат неправильного застосування правил арифметики. Різновидом лічильної помилки може бути, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні.
26.          При цьому, наведені приписи статті 127 КЗпП України та статті 1215 ЦК України пов'язують відрахування із заробітної плати з фактом зайвої виплати відповідних коштів. Тобто вказані обмеження щодо відрахування власником або уповноваженим ним органом із заробітної плати працівників (повернення безпідставно набутого майна) застосовується саме щодо виплачених коштів, а не тих що лише нараховані. 
27.          Проте, вирішуючи справу щодо стягнення 4350,00 грн. утриманої, за твердженням скаржника, суддівської винагороди, суди попередніх інстанцій не встановили факту виплати або не виплати цих коштів під час виплати суддівської винагороди за серпень 2016 року, а посилалися тільки на нарахування такої суми. 
28.          Частинами 4 та 5 ст. 11 КАС України (в редакції чинній до 15.12.2017р.) передбачено, що суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.
29.          У відповідності до ч.2 ст.69 КАС України (в редакції чинній до 15.12.2017р.) встановлено, що &?м;…&? ; суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.
30.          Аналогічні приписи наведені в ч.4 ст.9, ч.3 ст.77 КАС України, в редакції чинній після 15.12.2017р.
31.          Всупереч наведених законодавчих приписів судами попередніх інстанцій не витребувано у відповідача належних доказів, які б підтверджували або спростовували факт виплати нарахованої за серпень 2016 року премії у розмірі 4350,00 грн., що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
32.          Частиною 2 ст.353 КАС України передбачено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
33.          При цьому, ч.4 ст.353 КАС України передбачено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
34.          Зважаючи на те, що допущені судами порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати обставини, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, якому слід вжити визначені законом заходи, необхідні для встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
35.          Керуючись статтями 341, 343, 349, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
п о с т а н о в и в :
36.          Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
37.          Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року - скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
38.          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.А. Данилевич
Судді                                                                                                     В.М. Бевзенко
                                                                                                    В.М. Шарапа