П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 грудня 2018 року
м. Київ
Справа № 809/48/18
Провадження № 11-1086апп18
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Саприкіної І. В.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 січня 2018 року(суддя Біньковська Н. В.) та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2018 року (у складі колегії суддів Хобор Р. Б., Попка Я. С., Сеника Р. П.) у справі № 809/48/18 за його позовом до Івано-Франківської обласної державної адміністрації (далі - Івано-Франківська ОДА) про визнання протиправними та скасування розпоряджень,
УСТАНОВИЛА:
У січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного судуз позовом до Івано-Франківської ОДА, у якому просив визнати протиправними та скасувати розпорядження відповідача:
- від 12 липня 2017 року № 388 «Про надання державному підприємству «Виробниче об'єднання «Карпати» згоди на поділ земельної ділянки»;
- від 11 серпня 2017 року № 475 «Про погодження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки державної власності».
На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 зазначив, що виданням оскаржуваних розпоряджень відповідач грубо порушив права та законні інтереси позивача, як власника нерухомості, що знаходиться на земельній ділянці площею 8,5097 га, поділ якої проведено на користь Державного підприємства «Виробниче об'єднання «Карпати» (далі - ДП «ВО «Карпати).
Івано-Франківський окружний адміністративний суд ухвалою від 16 січня 2018 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2018 року, відмовив у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України; у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»; далі - Закон № 2147-VІІІ), оскільки спір підлягає розгляду в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.
Не погодившись із такими судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, у червні 2018 року ОСОБА_3 подав до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу 
Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 січня 2018 рокута постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2018 року й направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки вважає, що за своїм характером цей спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 11 вересня 2018 року згадану вище справу передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 6 ст. 346 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII), оскільки учасник справи оскаржує судові рішення з підстави порушення правил предметної юрисдикції.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, ВеликаПалата Верховного Суду встановила таке.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судами, розпорядженнями Івано-Франківської ОДА від 12 липня 2017 року № 388 «Про надання ДП «ВО «Карпати» згоди на поділ земельної ділянки» та від 11 серпня 2017 року № 475 «Про погодження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки державної власності» надано згоду ДП «ВО «Карпати» на поділ земельної ділянки державної власності загальною площею 8,5097 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на дві земельні ділянки площею 0,2173 га і 8,2924 га відповідно, та погоджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу цих ділянок.
У листі Івано-Франківської ОДА від 20 листопада 2017 року 
№ 9432/1/1-17/01-075 зазначено, що земельна ділянка загальною площею 8,5097 га (кадастровий номер НОМЕР_1) на час прийняття оскаржуваних розпоряджень належала до державної власності в особі Івано-Франківської ОДА і перебувала на праві постійного користування у ДП «ВО «Карпати».
Звертаючись до суду із цим адміністративним позовом, ОСОБА_3, не погоджується з прийнятими відповідачем розпорядженнями та просить їх скасувати, оскільки є власником виробничих приміщень корпусу НОМЕР_2, що знаходяться на спірній земельній ділянці загальною площею 8,5097 га (кадастровий номер НОМЕР_1), за адресою: АДРЕСА_1 та 201/4, і має право на її частину.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи про оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення правил предметної юрисдикції, перевіривши матеріали справи й заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України; у редакції Закону № 2147-VІІІ).
Відповідно до п. 1, 2, ч. 1 ст. 4 КАС Україниадміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, у тому числі на виконання делегованих повноважень, і який виник у зв'язку з виконанням або невиконанням такою стороною цих функцій. 
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС Україниюрисдикція адміністративних судів поширюється на справи в публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.
Положеннями ст. 80 Земельного кодексу України (далі - ЗК України; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що суб'єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Частиною 1 ст. 116 ЗКУкраїни визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
За правилами ч. 5 ст. 122 ЗК України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених ч. 3, 4 і 8 цієї статті, у власність або в користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває в користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. 
Згідно із ч. ст. 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Виходячи із зазначених норм права, можна зробити висновок, що набуття речового права на земельну ділянку особою, яка набула права власності на розміщене на ній нерухоме майно, відбувається шляхом переходу від попереднього власника (користувача) земельної ділянки.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 звернувся до адміністративного суду з позовом про визнання протиправними та скасування розпоряджень органу виконавчої влади, які на його думку, грубо порушують його права та інтереси, як особи, що відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України має також право користування частиною земельної ділянки, яка знаходиться в постійному користуванні ДП «ВО «Карпати».
Отже, звертаючись із цим позовом, ОСОБА_3 має намір усунути допущені органом виконавчої влади порушення свого переважного права на користування частиною земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно, що перебуває у його власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України 
(далі - ЦПК України; у редакції Закону № 2147-VІІІ) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
За ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Таким чином, предметом позову у цій справі є не оскарження процедури прийняття розпоряджень суб'єктом владних повноважень, як розпорядника земельних ділянок, а забезпечення можливості набуття речового права на земельну ділянку під об'єктами нерухомості, які належать позивачу на праві власності, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 661/3925/16-а.
Ураховуючи суть спірних правовідносин та суб'єктний склад сторін у справі,ВеликаПалата Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій про закриття провадження у справі є обґрунтованими, оскільки ця справа має вирішуватися в порядку цивільного судочинства. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 349, ст. 350 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Ураховуючи викладене та керуючись ст. 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII), Велика Палата Верховного Суду 
ПОСТАНОВИЛА:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 січня 2018 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2018 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач | | | І. В. Саприкіна
Судді: | | |
| Н. О. Антонюк С. В. Бакуліна В. В. Британчук Д. А. Гудима О. С. Золотніков О. Р. Кібенко В. С Князєв | | Л. М. Лобойко  Н. П. Лященко О. Б. Прокопенко Л. І. Рогач О. М. Ситнік В. Ю. Уркевич О. Г. Яновська