ПОСТАНОВА
Іменем України

31 січня 2019 року 
Київ
справа №490/9844/16-а
адміністративне провадження №К/9901/22375/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Гімона М.М.,
суддів: Анцупової Т.О., Мороз Л.Л.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Миколаєва Миколаївської області на постанову Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 грудня 2016 року (головуючий суддя - Черенкова Н.П.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2017 року (головуючий суддя - Федусик А.Г., судді: Шевчук О.А., Зуєва Л.Є.), 

у адміністративній справі №  490/9844/16-а за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду в Центральному районі міста Миколаєва (далі - Управління ПФУ; правонаступником якого є Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України міста Миколаєва Миколаївської області) про визнання дій протиправними та зобов'язання поновити виплату пенсії,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень до позовних вимог, просила визнати протиправними дії Управління ПФУ щодо припинення виплати їй пенсії за віком з 1 квітня 2015 року, зобов'язати Управління ПФУ розрахувати та виплатити заборгованість за минулий час за період з 1 червня 2015 року по 17 жовтня 2016 року включно, тобто по день звільнення. 

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 10 червня 2013 року їй призначено пенсію за віком відповідно до Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV). На час призначення пенсії за віком вона працювала на посаді судді Миколаївського районного суду Миколаївської області. З 1 квітня 2015 року виплату пенсії за віком їй припинено відповідно до статті 12 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», якою передбачено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, у період роботи особи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. 21 червня 2016 року звернулася до Управління ПФУ з заявою про відновлення виплати раніше призначеної пенсії з 1 червня 2016 року на підставі рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року №4-рп/2016, однак, листом Управління ПФУ від 5 липня 2016 року №147-П/01 їй було відмовлено. Вважає таку відмову протиправною та такою, що грубо порушує її конституційне право на пенсійне забезпечення, передбачене статтею 46 Конституції України. Виходячи зі змісту Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» вважає, що її права на соціальний захист порушені відповідачем, починаючи з 1 червня 2015 року.

Постановою Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2017 року, позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління ПФУ щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії за віком з 1 червня 2015 року. Зобов'язано Управління ПФУ поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком по 17 жовтня 2016 року включно. 

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Управління ПФУ подало касаційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що з 1 квітня 2015 року набули чинності норми Закону України № 213 від 2 березня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» яким внесено зміни до частини першої статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до яких, зокрема, тимчасово у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року у період роботи особи (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Оскільки позивач продовжує працювати на посаді судді, то підстави для поновлення їй виплати пенсії, призначеної на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відсутні. Положення статті 141 Закону №2453-VI та рішення Конституційного суду України від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016 стосуються матеріального забезпечення суддів після виходу їх у відставку, у зв'язку з чим, не поширюються на осіб, які мають статус працюючого судді.   

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Вирішуючи позов суди виходили з того, що ОСОБА_1 з 10 червня 2013 року перебуває на обліку в Управлінні ПФУ та отримує пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV. 

З 22 червня 1987 року позивач зарахована до штату Миколаївського районного народного суду Миколаївської області на посаду судді. 

З 1 квітня 2015 року Управління ПФУ на підставі Закону України № 213 від 2 березня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» припинило позивачу виплату пенсії за віком. 

21 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Управління ПФУ з заявою про відновлення виплати раніше призначеної пенсії за віком з моменту ухвалення рішення Конституційного суду України від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016. 

Управління ПФУ листом від 5 липня 2016 року №147-П/01 відмовило позивачу у поновленні виплати раніше призначеної пенсії.  

Наказом виконувача обов'язків голови Миколаївського районного суду Миколаївської області №91 від 17 жовтня 2016 року позивача відраховано зі штату Миколаївського районного суду Миколаївської області у зв'язку зі звільненням у відставку на підставі постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 22 вересня 2016 року № 1600-VIII. 

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач, продовжуючи працювати на посаді судді Миколаївського районного суду міста Миколаєва, мала право на отримання призначеної їй на загальних підставах пенсії за віком, оскільки таке право було поновлено 8 червня 2016 року рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2016, яке є остаточним, набирає чинності з дня його ухвалення та має преюдиціальне значення, в тому числі щодо спірних правовідносин. Між тим, суди попередніх інстанцій визнали дії Управління ПФУ щодо припинення позивачу виплати їй пенсії за віком протиправними та зобов'язали Управління ПФУ поновити її виплату по 17 жовтня 2016 року включно.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком судів з огляду на наступне.  

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції чинній на час призначення пенсії за віком позивачу) пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Однак, в наступному законодавство, яке регулювало зазначені правовідносини, змінилося.

1 квітня 2015 року набрав чинності Закон № 213-VIIІ, яким внесено зміни до статті 47 Закону № 1058-IV та визначено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Отже, з 1 квітня 2015 року призначені за Законом №1058-IV пенсії за віком не виплачуються, у разі роботи осіб на посадах, які дають право на призначення, зокрема, пенсій у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Разом з тим, пунктом п'ятим Прикінцевих положень Закону № 213-VIIІ передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до зазначених законів.

Оскільки Закон №213-VIIІ не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що з 1 червня 2015 року особи, яким пенсії призначаються, зокрема, згідно з Законом України «Про судоустрій і статус суддів», втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії, призначена відповідно до Закону №1058-IV.

Однак, з 1 січня 2016 року набрав чинності Закон України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 911-VIII) яким внесено зміни до частини першої статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», абзаци другий і третій якої викладені в такій редакції: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються».

Отже, з 1 січня 2016 року призначені пенсії не виплачуються у разі роботи осіб на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів».

Таким чином, позивач має право на відновлення виплати пенсії лише з 1 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року, оскільки з 1 січня 2016 року її виплата знову обмежена Законом № 911-VIII.

Разом з тим, відповідно до частин першої та другої статті 99 КАС України (в редакції до 15 грудня 2017 року) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Відповідно до статті 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи..

Матеріали справи не містять клопотань від позивача щодо поновлення строку звернення до адміністративного суду та не наведено аргументів, що такий не пропущено. 

Колегія суддів вважає, що будь-які об'єктивні чи суб'єктивні обставини не позбавляли позивача можливості звернутися до суду у визначені законом строки з відповідним позовом до відповідача, якщо позивач вважав, що діями чи бездіяльністю відповідача порушуються його права та законні інтереси. Пенсія є періодичним платежем, про зупинення її виплати позивач знав, а тому в разі незгоди, мав право звернутися до суду.

З огляду на наведене, з урахуванням часу звернення позивача з позовом до суду (7 жовтня 2016 року), позовні вимоги за період з 1 червня 2015 року по 6 квітня 2016 року, включно підлягають залишенню без розгляду.

Посилання позивача на положення статті 46 Закону № 1058-IV, відповідно до якого нараховані суми пенсій, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-ким строком є безпідставними, оскільки за змістом наведеної норми, строк давності не застосовується лише до вимог щодо нарахованих пенсій, в спірних же правовідносинах суми пенсії не були нараховані пенсійним органом.

Оскільки в період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року Законом № 911-VIII встановлено обмеження виплати пенсій працюючим пенсіонерам, у разі їх роботи на посадах та на умовах, передбачених зокрема, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», то підстави для здійснення позивачу виплати призначеної їй пенсії на підставі Закону № 1058-ІV в період з 9 червня 2016 року по 17 грудня 2016 року відсутні.

З огляду на наведене, суди попередніх інстанцій помилково застосували до вказаних правовідносин послались на рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016 (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці), як на підставу задоволення позову, оскільки зазначеним рішенням визнані неконституційними положення статті 141 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», зокрема, щодо обмеження та припинення виплати щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці, в той час, як позивач у справі отримує пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-ІV, що не були предметом розгляду Конституційного Суду України та відповідно є чинними.

Відповідно до статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки обставини справи встановлені з достатньою повнотою, але судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, вони підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись статтями 345, 351, 356 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Миколаєва Миколаївської області задовольнити частково.

Постанову Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 грудня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2017 року скасувати.

Прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду в Центральному районі міста Миколаєва про визнання дій протиправними та зобов'язання поновити виплату пенсії за період з 1 червня 2015 року по 7 квітня 2016 року включно, залишити без розгляду.

В задоволенні іншої частини адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду в Центральному районі міста Миколаєва про визнання дій протиправними та зобов'язання поновити виплату пенсії  - відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон
Т.О. Анцупова  
Л.Л. Мороз, 
Судді Верховного Суду