Постанова 
Іменем України
23 січня 2019 року
м. Київ
 
справа № 127/4540/15-ц
 
провадження № 61-18017св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», 
треті особи: служба у справах дітей Вінницької міської ради, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Терещенко Валентина Василівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 31 січня 2017 року у складі колегії суддів: Іващука В. А., Міхасішина І. В., Стадника І. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), треті особи: служба у справах дітей Вінницької міської ради, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В., про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання недійсними договорів іпотеки.
Позовна заява мотивована тим, що йому на підставі свідоцтва про право власності на житло належала на праві спільної часткової власності 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Інші 2/3 частина вказаної квартири належали його матері ОСОБА_2 Згідно з договором 
купівлі-продажу від 14 червня 2006 року його мати ОСОБА_2 продала вказану квартиру з дозволу Вінницької міської ради на її реалізацію за умови забезпечення права власності неповнолітнього ОСОБА_1 Відповідно до договору купівлі-продажу від 20 травня 2006 року ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_2. 
07 липня 2007 року та 14 лютого 2008 року між ОСОБА_2, 
та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», яке є правонаступником ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено договори іпотеки, предметом яких була квартира 
АДРЕСА_2. Зазначав, що на момент укладення зазначених договорів іпотеки він був неповнолітнім і постійно проживав у вказаній квартирі АДРЕСА_2 
у м. Вінниці. Вважав, що передачею квартири в іпотеку порушено його права як співвласника квартири, оскільки всупереч вимогам частини другої статті 177 СК України ці правочини було вчинено без дозволу органу опіки та піклування.
Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив суд визнати квартиру АДРЕСА_2 його спільною з матір'ю власністю та визнати зазначені договори іпотеки недійсними. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 серпня 2015 року позов задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_2 
у м. Вінниця спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Визнано недійсним договір іпотеки від 07 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», який був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В. та зареєстрований 
в реєстрі за № 4180. Визнано недійсним договір іпотеки від 14 лютого 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», який був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В. та зареєстрований в реєстрі за № 773.
Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 доведені ті обставини, на які він посилався у обґрунтування позовних вимог, зокрема обставини придбання квартири АДРЕСА_2 у 
м. Вінниці як майна, набутого разом з матір'ю ОСОБА_2 за рахунок їх спільних коштів, що в силу положеннь статті 175 СК України та частини четвертої статті 368 ЦК України є підставою для визнання квартири їх спільним майном та задоволенню позовних вимог в цій частині. Вирішуючи спір в частині вимог про визнання договорів іпотеки недійсними та задовольняючи ці вимоги, суд виходив із того, що договори іпотеки від 07 серпня 2007 року та від 14 лютого 2008 року укладені ОСОБА_2 з порушенням вимог закону, оскільки спірну квартиру ОСОБА_2, усупереч положень статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», передала в іпотеку без попередньої згоди органу опіки та піклування, що відповідно до статей 203 та 215 ЦК України є підставою для визнання недійсними цих договорів.
Справа апеляційним судом розглядалась неодноразово.
Останнім рішенням апеляційного суду Вінницької області від 31 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 серпня 2015 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до 
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», треті особи: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В., служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання договорів іпотеки недійсними відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається у обґрунтування своїх вимог про визнання майна спільною сумісною власністю, а тому, підстави для їх задоволення відсутні. Оскільки, відповідач ОСОБА_2, як мати неповнолітнього ОСОБА_1, яка була одночасно його законним представником, порушуючи вимоги закону та права неповнолітнього на той час позивача, не повідомила про наявність права дитини на майно, яке передається в іпотеку, то правові підстави для визнання недійсними зазначених договорів іпотеки відсутні, а, отже, позовні вимоги не підлягають задоволенню.
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення є незаконними та необґрунтованими з мотивів невідповідності висновків суду обставинам справи. Посилався на те, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що внаслідок укладання вказаних договорів іпотеки було порушено його право власності, так як спірна квартира була придбана за спільні кошти, які належали йому та його матері. Зазначав, що внаслідок укладення спірних договорів іпотеки він не має можливості розпоряджатися належним йому майном.
 
Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано.
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 грудня 2000 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради 
№ 1881, ОСОБА_1 на праві власності належала 1/3 частки квартири АДРЕСА_1. Інші 2/3 частки цієї квартири належали на праві власності його матері ОСОБА_2
Відповідно до договору купівлі-продажу від 12 травня 2006 року ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_2 
(а.с. 10-11 т. 1).
14 червня 2006 року ОСОБА_2 продала квартиру з дозволу Вінницької міської ради на її реалізацію за умови забезпечення права власності на житло неповнолітнього ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8-9 т. 1).
07 серпня 2007 рокуна забезпечення виконання кредитного договору 
№ 014/035-43/50279 від 07 серпня 2007 року,було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого, мати ОСОБА_1 - ОСОБА_2, діючи як майновий поручитель позичальника ОСОБА_3, передала в іпотеку 
ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», квартиру АДРЕСА_2. 
14 лютого 2008 року на забезпечення виконання кредитного договору 
№ 014/035-43/60046 від 14 лютого 2008 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого, мати ОСОБА_1 - ОСОБА_2, діючи як майновий поручитель позичальника ОСОБА_3, знову передала в іпотеку відповідачу ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є 
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», цю ж квартиру АДРЕСА_2.
Відповідно до частини другої статті 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до статті 175 СК України майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності.
Отже, апеляційний суд відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову в частині визнання майна спільною сумісною власністю, дійшов вірного висновку про те, що останнім не було надано суду належних та допустимих доказів того, що саме з коштів від продажу належної йому 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 та 2/3 частки вказаної квартири, які належали на праві власності його матері ОСОБА_2,було куплено спірну квартиру, оскільки згідно із договорами купівлі-продажу, які підтверджують послідовність купівель - продажів квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 встановлено, що перша квартира була куплена 20 травня 2006 року, тобто раніше ніж продана 14 червня 2006 року квартира АДРЕСА_1 співвласником якої був ОСОБА_1, тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими.
Згідно з статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. 
Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.
Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.
Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.
Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 - мати неповнолітнього на час укладення спірних договорів іпотеки ОСОБА_1, яка була одночасно його законним представником, не повідомила про наявність права дитини на майно, яке передається в іпотеку, то за таких обставин немає правових підстав для визнання недійсним договорів іпотеки.
Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України 
від 22 червня 2016 року № 6-1024цс16.
На час звернення до суду, позивач є повнолітньою особою та продовжує проживати у квартирі, яка є предметом спірних іпотечних договорів, тому відсутні підстави для задоволення його позовних вимог.
Крім того, судами встановлено, що на момент укладання спірних договорів іпотеки від 07 липня 2007 року та 14 лютого 2008 року сторони вказаних договорів погодили, що з укладанням цих договорів вони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цих договорів.
Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які були встановлені відповідно до вимог процесуального закону, наданим суду доказам дана належна правова оцінка.
 
Разом з тим, ОСОБА_1 не надано доказів того, які саме його права порушено, а відсутність дозволу органу опіки та піклування не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження його існуючого права, як дитини на користування майном, а саме квартирою АДРЕСА_2.
 
Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі про те, що апеляційним судом не було враховано того, що спірна квартира була придбана за спільні кошти, які належали йому та його матері й внаслідок укладання вказаних договорів іпотеки було порушено його право власності є необґрунтованими, оскільки вони були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, при їх дослідженні були дотримані норми матеріального і процесуального права, 
у рішенні наведені мотиви прийнятого судом рішення.
 
Інші доводи касаційної скарги висновки суду апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи апеляційним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює
 
Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 31 січня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                            О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта