Постанова
Іменем України
23 січня 2019 року
м. Київ
Справа № 712/21651/12
Провадження № 14-526 цс 18
ВеликаПалата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача - Гудими Д. А.,
суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.
розглянула справу за позовом ОСОБА_3 (далі також - позивач) до Публічного акціонерного товариства (далі також - ПАТ) «Акціонерний комерційний банк «Київ» (далі також - «АКБ «Київ»), Товариства з обмеженою відповідальністю (далі також - ТзОВ) «Сузір'я», ПАТ Акціонерного банку (далі також - АБ) «Укргазбанк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі також - Фонд) про розірвання договорів, стягнення коштів і відшкодування моральної шкоди
за касаційною скаргою ПАТ «АКБ «Київ», від імені якого як представник діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію цього банку (далі також - уповноважена особа Фонду), на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 травня 2016 року, ухвалене суддею Лемішем О. М., і рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2016 року, ухвалене колегією суддів у складі Кеміня М. П., Кондора Р. Ю., Кожух О. А., і за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2016 року.
Учасники справи:
        позивач: ОСОБА_3 (представник - адвокат Машика Віктор Вікторович);
        відповідачі: ПАТ «АКБ «Київ» (представник - уповноважена особа Фонду Кічук Олег Іванович), ТзОВ «Сузір'я», ПАТ АБ «Укргазбанк», Фонд.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст первісної позовної заяви
1.           26 листопада 2012 року позивач звернувся з позовом до ПАТ «АКБ «Київ» і ТзОВ «Сузір'я», в якому просив суд визнати недійсними договори про участь у Фонді фінансування будівництва (далі - ФФБ) № 10/2008 і № 12/2008 (далі - договори) та стягнути солідарно з ПАТ «АКБ «Київ» і ТзОВ «Сузір'я» на користь позивача: 700 341,18 грн - вартість об'єктів інвестування; 168 965,63 грн - інфляційні втрати; 81 162,83 грн - три проценти річних і 100 000 грн відшкодування завданої моральної шкоди.
2.           Позов мотивував такими обставинами:
2.1.     22 січня 2008 року позивач уклав з ПАТ «АКБ «Київ» договори про участь у ФФБ, згідно з якими за позивачем були закріплені два об'єкти інвестування: квартира АДРЕСА_1 в під'їздах № 1 і № 2 секції 6 (далі - об'єкти інвестування). Загальна вартість об'єктів інвестування на момент підписання договорів становила 191 222,29 грн за кожен. Введення об'єктів інвестування в експлуатацію було заплановане на червень 2008 року.
2.2.     Відповідно до договору про організацію спорудження об'єкта будівництва від 20 квітня 2007 року забудовником є ТзОВ «Сузір'я» (далі - забудовник).
2.3.     Повна оплата вартості об'єктів інвестування підтверджується свідоцтвами від 17 березня 2008 року до договорів.
2.4.     Оскільки об'єкти інвестування не були здані в експлуатацію до дати, визначеної у договорах, позивач використав право виходу з ФФБ і 3 грудня 2008 року звернувся із заявами до ПАТ «АКБ «Київ» про вихід з ФФБ, розірвання договорів і повернення коштів.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
3.           15 квітня 2013 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області ухвалив рішення, яким поновив позивачеві «пропущений процесуальний строк позовної давності» та задовольнив частково позов: стягнув солідарно з ПАТ «АКБ «Київ» і ТзОВ «Сузір'я» на користь позивача 489 173,30 грн, що складає загальну вартість закріплених вимірних одиниць об'єктів інвестування, інфляційні втрати у розмірі 118 017,95 грн, три проценти річних у сумі 56 690,49 грн, 2 000,00 грн відшкодування моральної шкоди.
4.           Суд мотивував рішення так:
4.1.     Вимога про визнання недійсними договорів є необґрунтованою. Позивач виконав належним чином його обов'язки за договорами, тоді як відповідачі - ПАТ «АКБ «Київ» і ТзОВ «Сузір'я» - їхні обов'язки не виконали.
4.2.     Оскільки з моменту виникнення права на отримання коштів позивач не міг розпоряджатись ними як власник, то ПАТ «АКБ «Київ» і ТзОВ «Сузір'я» мають виплатити йому відшкодування моральної шкоди у сумі 2 000 грн кожен.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
5.           12 березня 2014 року Апеляційний суд Закарпатської області рішення суду першої інстанції скасував й ухвалив нове про часткове задоволення позовних вимог, а саме: стягнув з ПАТ «АКБ «Київ» на користь позивача вартість вимірних одиниць об'єктів інвестування у сумі 489 173,00 грн; стягнув з ПАТ «АКБ «Київ» на користь позивача понесені інфляційні втрати у розмірі 118 017,95 грн і три проценти річних у розмірі 56 690,49 грн; в іншій частині позовних вимог - відмовив.
6.           Рішення мотивував так:
6.1.     Вимога про стягнення коштів з ТзОВ «Сузір'я» не може бути задоволена, оскільки законодавство не передбачає права позивача як довірителя вимагати повернення коштів безпосередньо від забудовника.
6.2.     Жодних доказів на підтвердження того, що позивач зазнав моральних страждань, немає, а тому вимога про стягнення відшкодування моральної шкоди не може бути задоволена.
Короткий зміст рішення суду касаційної інстанції
7.           9 липня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановив ухвалу, якою рішення суду апеляційної інстанції скасував, а справу передав на новий розгляд до цього ж суду.
8.           Суд касаційної інстанції вказав на необхідність оцінки обставини направлення ПАТ «АКБ «Київ» до ТзОВ «Сузір'я» листів від 12 грудня 2008 року та 11 квітня 2011 року з вимогою повернення коштів для виконання зобов'язань перед позивачем.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції (новий розгляд)
9.           11 листопада 2014 року Апеляційний суд Закарпатської області рішення суду першої інстанції скасував й ухвалив нове про часткове задоволення позовних вимог: стягнув з ПАТ «АКБ «Київ» на корись позивача вартість вимірювальних одиниць об'єктів інвестування у розмірі 489 173,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 118 017,95 грн і три проценти річних у сумі 56 690,49 грн; в іншій частині позовних вимог - відмовив.
10.       Рішення мотивував так:
10.1.  Суд оглянув на судовому засіданні оригінали листів від 12 грудня 2008 року та від 11 квітня 2011 року і надав їм правову оцінку, однак відповідачі не виконали зобов'язань як щодо будівництва та передання об'єктів інвестування, так і щодо повернення коштів.
10.2.  Вимогу позивача про стягнення коштів з ТзОВ «Сузір'я» не можна задовольнити, оскільки законодавство не передбачає права позивача як довірителя вимагати повернення коштів безпосередньо від забудовника.
10.3.  Жодних доказів на підтвердження моральних страждань позивач не подав, а тому його вимога про стягнення відшкодування моральної шкоди не може бути задоволена.
Короткий зміст рішення суду касаційної інстанції (новий розгляд)
11.       18 лютого 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановив ухвалу, якою рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 квітня 2013 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 11 листопада 2014 року скасував, а справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.
12.       Вказав, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи (чи подавав позивач і коли заяву про вихід із ФФБ; чи вирішений і як саме спір, що перебував на розгляді у Господарському суду Закарпатської області про розірвання договору від 20 квітня 2007 року про організацію спорудження об'єкта будівництва та зобов'язання ТзОВ «Сузір'я» перерахувати на рахунок ПАТ «АКБ «Київ» кошти у розмірі 3 586 757,45 грн; яку кількість квадратних метрів загальної площі квартири, що розташована на третьому поверсі житлового будинку в під'їзді № 1, секції 6, проінвестував позивач; чи отримало ПАТ «АКБ «Київ» кошти для виплати особам, які відмовились від укладеного договору інвестування; чи є вина ПАТ «АКБ «Київ»).
Короткий зміст заяв позивача у суді першої інстанції (новий розгляд)
13.       3 вересня 2015 року позивач подав до суду першої інстанції заяву про залучення як співвідповідачів Фонду та ПАТ АБ «Укргазбанк», а також заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив:
13.1.  Розірвати договори;
13.2.  Стягнути солідарно з ПАТ «АКБ «Київ», ТзОВ «Сузір'я», ПАТ АБ «Укргазбанк» і Фонду на користь позивача загальну вартість закріплених вимірних одиниць об'єктів інвестування у сумі 489 173,3 грн, інфляційні втрати у сумі 604 109,08 грн, три проценти річних у сумі 97 298,58 грн, а також 10 000 грн відшкодування заподіяної моральної шкоди.
14.       28 грудня 2015 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області постановив ухвалу, якою залучив співвідповідачами у справі ПАТ АБ «Укргазбанк» і Фонд.
15.       29 лютого 2016 року позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, мотивуючи тим, що у нього відсутній спір з Фондом, який не може бути відповідачем у цій справі. Просив суд:
15.1.  Розірвати договори;
15.2.  Стягнути солідарно з ПАТ «АКБ «Київ», ТзОВ «Сузір'я» та ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь позивача загальну вартість закріплених вимірних одиниць об'єктів інвестування у сумі 489 173,3 грн, інфляційні втрати у розмірі 604 109,08 грн, три проценти річних у сумі 97 298,58 грн і 10 000 грн відшкодування заподіяної моральної шкоди.
16.       10 травня 2016 року на судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги щодо ПАТ «АКБ «Київ» і ПАТ АБ «Укргазбанк», вказавши, що вимог до ТзОВ «Сузір'я» позивач більше не ставить і претензій до ТзОВ «Сузір'я» не має.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції (новий розгляд)
17.       11 травня 2016 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області ухвалив рішення, яким позов задовольнив частково: стягнув солідарно з ПАТ «АКБ «Київ» і ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь позивача загальну вартість закріплених вимірних одиниць об'єктів інвестування у сумі 489 173,3 грн; стягнув солідарно з ПАТ «АКБ «Київ» і ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь позивача інфляційні втрати у розмірі 604 109,08 грн і три проценти річних у сумі 97 298,58 грн; стягнув солідарно з ПАТ «АКБ «Київ» і ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь позивача 10 000 грн відшкодування моральної шкоди; у задоволенні іншої частини вимог - відмовив.
18.       Мотивував рішення так:
18.1.  Оскільки позивач виконав обов'язки за договорами, сплативши відповідні кошти за об'єкти інвестування, однак будинок так і не був зданий в експлуатацію, то з ПАТ «АКБ «Київ» і ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь позивача на підставі статей 23, 526, 610 і 611 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України слід стягнути вартість закріплених вимірних одиниць об'єктів інвестування, інфляційні втрати, три проценти річних і відшкодування моральної шкоди.
18.2.  Позивач не пропустив позовну давність внаслідок певних обставин (переривання та зупинення її перебігу), а саме: розгляду справи за позовом позивача до ПАТ «АКБ «Київ» про примусове виконання грошового зобов'язання у період з 21 травня 2012 року (відкриття провадження) до 9 жовтня 2012 року (скасування ухвали про відкриття провадження); вчинення ПАТ «АКБ «Київ» дій, що свідчать про визнання ним боргу внаслідок звернення у господарський суд з позовом до ТзОВ «Сузір'я»; дії мораторію, введеного відповідно до пункту 4 статті третьої Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва»; дії мораторію внаслідок введення тимчасової адміністрації у ПАТ «АКБ «Київ» у період з 9 лютого 2009 року до 9 лютого 2010 року.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції (новий розгляд)
19.       17 серпня 2016 року Апеляційний суд Закарпатської області рішення суду першої інстанції скасував; ухвалив нове, яким поновив позивачеві позовну давність і частково задовольнив його вимоги: стягнув з ПАТ «АКБ «Київ» на користь позивача загальну вартість закріплених вимірних одиниць об'єктів інвестування у сумі 489 173,3 грн; стягнув з ПАТ «АКБ «Київ» на користь позивача інфляційні втрати за період з 17 січня 2009 року до 31 липня 2015 року у сумі 604 109,08 грн і три проценти річних за цей же період у сумі 97 298,58 грн; в іншій частині позовних вимог - відмовив.
20.       Мотивував рішення так:
20.1.  На підставі Додаткових угод від 3 грудня 2008 року позивач розірвав договори з ПАТ АКБ «Київ».
20.2.  У задоволенні позовних вимог до ПАТ АБ «Укргазбанк» слід відмовити, оскільки ПАТ АБ «Укргазбанк» не є правонаступником ПАТ «АКБ «Київ» стосовно договорів, а солідарний обов'язок ПАТ АБ «Укргазбанк» з ПАТ «АКБ «Київ» щодо повернення позивачу коштів відсутній.
20.3.  26 вересня 2014 року Господарський суд Закарпатської області ухвалив рішення, яким позов прокурора Голосіївського району м. Києва в інтересах держави в особі Міністерства фінансів України, ПАТ «АКБ «Київ» до ТзОВ «Сузір'я» про зобов'язання повернути кошти задовольнив частково та зобов'язав ТзОВ «Сузір'я» перерахувати на рахунок ПАТ «АКБ «Київ» 1 217 029,8 грн. Це рішення 18 грудня 2014 року залишив без змін постановою Львівський апеляційний господарський суд, а 16 березня 2015 року - Вищий господарський суд України.
20.4.  Відповідно до встановлених у цих судових рішеннях обставин до загальної суми вимог входили й вимоги, які стосувалися договорів позивача на суму 244 586,65 грн за кожним з договорів. Однак господарський суд відмовив у задоволенні позову стосовно вимоги ПАТ «АКБ «Київ» про повернення забудовником коштів для розрахунку з позивачем у справі № 712/21651/12 через пропуск ПАТ «АКБ «Київ» позовної давності за цією вимогою.
20.5.  Звернення ПАТ «АКБ «Київ» як управителя ФФБ до суду з пропуском позовної давності не може розцінюватися як вжиття ним всіх належних заходів, спрямованих на повернення коштів. Тому внаслідок недобросовісних і неналежних дій ПАТ «АКБ «Київ» позивач не має можливості захистити своє право в інший спосіб, ніж пред'явивши позов до ПАТ «АКБ «Київ». А оскільки останнє порушило зобов'язання за договорами і ніяк не спростувало презумпцію вини, то відповідальність за повернення коштів слід покласти саме на управителя ФФБ, тобто на ПАТ «АКБ «Київ».
20.6.  Довід ПАТ «АКБ «Київ» про те, що відповідальність у спорі має нести забудовник (ТзОВ «Сузір'я») - необґрунтований, оскільки листи ПАТ «АКБ «Київ» від 12 грудня 2008 року та від 11 квітня 2011 року за відсутності з боку ПАТ «АКБ «Київ» як управителя реальних примусових дій, спрямованих на повернення коштів, не може вважатися вжиттям ним всіх необхідних заходів і належним виконанням управителем обов'язків щодо контролю за забудовником.
20.7.  Наявні підстави для стягнення з ПАТ «АКБ «Київ» на користь позивача вартості закріплених вимірних одиниць об'єктів інвестування за договорами, а також на підставі частини другої статті 625 ЦК України інфляційних втрат і трьох процентів річних.
20.8.  Відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди через неповернення довірителю коштів при розірвання договорів про участь у ФФБ не передбачена, а тому у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди слід відмовити.
20.9.  Позовна давність спливла 27 серпня 2012 року. Не є свідченням переривання позовної давності:
20.9.1.            Звернення позивача до суду з позовом до ПАТ «АКБ «Київ» у травні 2012 року, оскільки за змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а лише з додержанням вимог процесуального закону. Тобто, звернення до суду з позовом з порушенням правил підсудності не перериває позовну давність. Натомість, вказаний позов був повернений позивачеві для подання до належного суду, оскільки 9 жовтня 2012 року Апеляційний суд Закарпатської області саме через порушення правил підсудності ухвалою скасував ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 21 травня 2012 року про відкриття провадження у справі;
20.9.2.            Пред'явлення ПАТ «АКБ «Київ» позову до ТзОВ «Сузір'я», оскільки такий позов поданий у грудні 2012 року - після спливу позовної давності.
20.10.              У ПАТ «АКБ «Київ» був введений мораторій на задоволення вимог кредиторів на період з 9 лютого 2009 року до 9 серпня 2009 року, який надалі був продовжений до 9 лютого 2010 року, про що позивач був обізнаний. Втім, матеріали справи не свідчать про те, що позивач знав чи повинен був знати про скасування такого мораторію з 18 серпня 2010 року. Про таке скасування ПАТ «АКБ «Київ» і ТзОВ «Сузір'я» вказали лише у заявах про застосування позовної давності, після чого позивач відразу попросив її поновити. Тобто, позивач мав обґрунтовані підставі вважати, що мораторій на задоволення вимог кредиторів діяв до 9 лютого 2010 року, а відтак, звертаючись до суду з позовом у листопаді 2012 року, міг небезпідставно розраховувати, що не пропустив позовну давність.
20.11.              Хоча звернення позивача до суду з позовом до ПАТ «АКБ «Київ» у травні 2012 року не перервало позовну давність, однак свідчило, що позивач намагався своєчасно захистити порушене право. Після скасування апеляційним судом 9 жовтня 2012 року ухвали про відкриття провадження позивач у листопаді 2012 року, тобто у розумний строк і без невиправданих зволікань, звернувся до суду з належно оформленим позовом, який наразі розглядається.
20.12.              Враховуючи, що дії позивача у спірних правовідносинах ґрунтувалися на законі та умовах договорів, а подаючи цей позов до суду, позивач добросовісно помилявся щодо звернення у межах позовної давності, необхідно її поновити.
Короткий зміст вимог касаційної скарги позивача
21.       У вересні 2016 року позивач подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу. Просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції через неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги ПАТ «АКБ «Київ»
22.       У вересні 2016 року ПАТ «АКБ «Київ» через уповноважену особу Фонду також подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу. Просить скасувати ухвалені судові рішення й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову через неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції
23.       17 жовтня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
24.       Обґрунтував ухвалу тим, що уповноважена особа Фонду оскаржує рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2016 року, зокрема, з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи позивача
25.       Позивач вказує, що суд апеляційної інстанції неналежно встановив обставини справи та не надав належної оцінки тому, що 11 лютого 2015 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 61, якою встановив, що держава в особі ПАТ АБ «Укргазбанк» бере участь у виведенні ПАТ «АКБ «Київ» з ринку шляхом придбання його активів і зобов'язань у разі віднесення Національним банком України (далі - НБУ) ПАТ «АКБ «Київ» до категорії неплатоспроможних.
26.       24 лютого 2015 року НБУ прийняв рішення про визнання ПАТ «АКБ «Київ» неплатоспроможним і про введення у ньому тимчасової адміністрації. А 19 червня 2015 року ПАТ «АКБ «Київ» уклав з ПАТ АБ «Укргазбанк» договір про передачу приймаючому банку активів і зобов'язань неплатоспроможного банку.
27.       Тому суд має захистити право позивача на повернення коштів саме шляхом стягнення коштів солідарно з ПАТ «АКБ «Київ» і ПАТ АБ «Укргазбанк».
(2) Доводи ПАТ «АКБ «Київ»
28.       Вказує, що суди попередніх інстанцій неналежно оцінили те, що 24 червня 2015 року правління НБУ прийняло постанову № 411, якою відкликало банківську ліцензію ПАТ «АКБ «Київ» і вирішило його ліквідувати. А 25 червня 2015 року Виконавча дирекція Фонду ухвалила рішення № 122 про початок процедури ліквідації ПАТ «АКБ «Київ».
29.       Усі питання, пов'язані з погашенням заборгованості перед кредиторами банку, мають вирішуватися відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VI від 23 лютого 2012 року (далі - Закон № 4452-VI).
30.       Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що справа має розглядатися за правилами цивільного судочинства. Верховний Суд України у постанові від 16 лютого 2016 року у справі № 826/2043/15 дійшов висновку, що справи у спорах про кредиторські вимоги до банків, які ліквідуються, необхідно розглядати за аналогією Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», внаслідок чого на них поширюється юрисдикція господарських судів.
(3) Позиції інших учасників справи
31.       Інші учасники справи відзиви на касаційні скарги не подали.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
(1) Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій
(1.1) Щодо юрисдикції суду
32.       Цивільний процесуальний кодекс (далі - ЦПК) України у редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій, передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають з цивільних та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15).
33.       ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, також встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19).
34.       Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб'єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
35.       Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
36.       Відповідно до статті 1 ГПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.
37.       ГПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, встановлював юрисдикцію господарських судів у вирішенні, зокрема, спорів, що виникають при виконанні господарських договорів, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин і віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів (пункт 1 частини другої статті 12).
38.       ГПК України у редакції, що набрала чинності 15 грудня 2017 року, передбачає, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають, зокрема, при виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем (пункт 1 частини першої статті 20).
39.       Тобто, за загальним правилом як на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду критеріями належності справи до господарського судочинства є суб'єктний склад учасників спору та зміст спірних правовідносин.
40.       Мотивуючи наявність юрисдикції господарського суду щодо розгляду цієї справи, ПАТ «АКБ «Київ» вказує, що Верховний Суд України у постанові від 16 лютого 2016 року у справі № 826/2043/15 підтвердив юрисдикцію господарських судів щодо спорів про кредиторські вимоги до банків.
41.       ВеликаПалата Верховного Суду звертає увагу, що вона відступила від цього висновку в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, вказавши, що при розмежуванні юрисдикційних форм захисту порушеного права основним критерієм є характер (юридичний зміст) спірних відносин.
42.       Предметом спору у цій справі є розірвання договорів та стягнення солідарно з ПАТ «АКБ «Київ» і ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь позивача-фізичної особи загальної вартості закріплених вимірних одиниць об'єктів інвестування, інфляційних втрат, трьох процентів річних, а також відшкодування заподіяної моральної шкоди
43.       З огляду на вказаний зміст спірних правовідносин та суб'єктний склад сторін учасників спору Велика Палата Верховного Суду вважає, що суди правильно розглянули цю справу за правилами цивільного судочинства.
(1.2) Щодо вимог позивача про стягнення коштів
44.       Суди вважали, що правовідносини, що виникли з позивачем, регулюються Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» у редакції, чинній на момент укладення та розірвання договорів.
45.       Суди оцінили, зокрема, договори, Правила ФФБ виду А, затверджені рішенням правління ПАТ «АКБ «Київ» від 21 березня 2007 року, договір про організацію спорудження об'єкта будівництва від 20 квітня 2007 року, укладений ПАТ «АКБ «Київ» (управителем ФФБ) із ТзОВ «Сузір'я» (забудовником), та встановили, що позивач виконав зобов'язання за договорами про участь у ФФБ, сплативши відповідні суми, однак будинок з об'єктами інвестування так і не був введений в експлуатацію до обумовленої сторонами дати - 30 червня 2008 року.
46.       Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» від 19 червня 2003 року № 978-IV (далі - Закон № 978-IV) встановлює загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами (стаття 1).
47.       Відповідно до абзацу третього частини першої статті 2 Закону № 978-IV у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, управитель - це фінансова установа, яка від свого імені діє в інтересах установників управління майном і здійснює управління залученими коштами згідно із законодавством, Правилами фонду й отримала в установленому порядку дозвіл/ліцензію.
48.       Фінансова установа, яка відповідає вимогам цього Закону, може за власною ініціативою створити ФФБ. ФФБ не є юридичною особою. ФФБ може бути двох видів - ФФБ виду А та ФФБ виду Б. Для ФФБ виду А поточну ціну вимірної одиниці об'єкта будівництва, споживчі властивості об'єктів інвестування, коефіцієнти поверху та комфортності визначає забудовник, який приймає на себе ризик щодо недостатності залучених коштів на спорудження об'єкта будівництва та зобов'язаний своєчасно ввести його в експлуатацію незалежно від обсягу фінансування (частини перша-третя статті 11 Закону № 978-IV у вказаній редакції).
49.       Правила ФФБ визначають вид ФФБ, процедуру створення ФФБ, порядок організації взаємовідносин забудовника, управителя та довірителів, порядок встановлення управління майном, умови, особливості та обмеження здійснення управління майном, напрями та порядок використання залучених коштів, порядок участі у фонді та відмови від участі в ньому, типи вимірних одиниць об'єктів інвестування, порядок та умови закріплення об'єкта інвестування за довірителем, розмір винагороди управителя й інші умови функціонування ФФБ (частина друга статті 12 Закону № 978-IV у зазначеній редакції).
50.       Система функціонування ФФБ передбачає, зокрема, можливість дострокового припинення управління майном за ініціативою довірителя, відкріплення від нього об'єкта інвестування, повернення довірителю коштів у розмірі та у порядку, визначених Правилами ФФБ, внаслідок зменшення обсягу підтвердженого замовлення на будівництво; здійснення управителем ФФБ контролю за цільовим використанням забудовником спрямованих на будівництво коштів; повернення забудовником коштів до ФФБ на вимогу управителя у випадках зменшення обсягу підтвердженого замовлення внаслідок відмови довірителя від участі у ФФБ, а також в інших випадках, визначених договором; здійснення управителем ФФБ контролю за виконанням забудовником своїх зобов'язань за договором (абзаци шостий, одинадцятий-тринадцятий частини першої статті 13 Закону № 978-IV у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
51.       Управитель ФФБ при здійсненні управління ФФБ несе відповідальність за дотримання обмежень довірчої власності управителя, визначених Правилами ФФБ і визнаних довірителями ФФБ; несе зобов'язання перед довірителями ФФБ у межах договору про участь у ФФБ (абзаци перший-третій частини другої статті 13 Закону № 978-IV у вказаній редакції).
52.       Як встановили суди, згідно з пунктом 5.4.1 Правил ФФБ довіритель (позивач) має право за власною ініціативою до дати підписання державною комісією акта введення об'єкта будівництва в експлуатацію достроково припинити управління коштами, відмовитись від участі в ФФБ шляхом розірвання договору про участь у ФФБ та отримати з ФФБ суму коштів, розраховану відповідно до пункту 5.4.4 Правил ФФБ. Останній передбачає, що сума коштів, яку слід повернути довірителю, визначається управителем, виходячи з ціни вимірної одиниці цього об'єкта інвестування, встановленої забудовником на день надання заяви про вихід із ФФБ. Аналогічне право довірителя закріплене у пунктах 2.2.2 договорів.
53.       З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів про те, що позивач має підстави вимагати повернення йому загальної вартості закріплених вимірних одиниць об'єктів інвестування.
54.       Повернення коштів довірителю ФФБ не може здійснюватися за рахунок іншого ФФБ або власного майна банку (частина четверта статті 17 Закону № 978-IV у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
55.       Суди встановили, що 11 лютого 2015 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 61, якою встановив, що держава в особі ПАТ АБ «Укргазбанк» бере участь у виведенні ПАТ «АКБ «Київ» з ринку шляхом придбання його активів і зобов'язань у разі віднесення НБУ ПАТ «АКБ «Київ» до категорії неплатоспроможних. А 24 лютого 2015 року НБУ прийняв рішення про визнання ПАТ «АКБ «Київ» неплатоспроможним і про введення у ньому тимчасової адміністрації.
56.       З огляду на це ПАТ «АКБ «Київ» вважає, що усі питання, пов'язані з погашенням заборгованості перед кредиторами банку, мають вирішуватися відповідно до Закону № 4452-VI.
57.       Закон № 4452-VI регулює правовідносини між Фондом, банками, НБУ, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
58.       Суди встановили що 19 червня 2015 року ПАТ «АКБ «Київ» уклав з ПАТ АБ «Укргазбанк» договір про передачу приймаючому банку активів і зобов'язань неплатоспроможного банку. Цей договір спрямований на виведення ПАТ «АКБ «Київ» з ринку на підставі пункту 3 частини другої статті 39 Закону № 4452-VI з подальшою ліквідацією ПАТ «АКБ «Київ».
59.       Частина п'ята статті 50 Закону № 4452-VI встановлює, що кошти на рахунку ФФБ або майно фонду операцій з нерухомістю, в тому числі кошти на його рахунку, що перебувають в управлінні банку, не включаються до ліквідаційної маси банку. Розпорядження цими активами здійснюється відповідно до Законів України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» та «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю».
60.       Згідно з частиною другою статті 23 Закону № 978-IV у разі ліквідації управителя ФФБ кошти на рахунку ФФБ не включаються до ліквідаційної маси управителя ФФБ і спрямовуються виключно на задоволення вимог довірителів до управителя ФФБ згідно з Правилами ФФБ.
61.       Тобто, у законодавстві закріплені спеціальні приписи щодо цільового спрямування залучених на рахунок ФФБ коштів при ліквідації банку-управителя та встановлена заборона на включення коштів ФФБ до ліквідаційної маси такого банку.
62.       Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частини перша статті 400 ЦПК України).
63.       З огляду на наведені приписи та встановлені судами обставини Велика Палата Верховного Суду вважає необґрунтованим довід ПАТ «АКБ «Київ» про поширення на спірні правовідносини приписів Закону України № 4452-VI і відхиляє як неприйнятний довід ПАТ «АКБ «Київ» про неналежне встановлення обставин справи щодо відкликання його банківської ліцензії та рішення щодо його ліквідації.
64.       Крім того, Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що у касаційних скаргах відсутні будь-які доводи щодо неправильності висновків суду апеляційної інстанції в частині стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних і відшкодування моральної шкоди.
(1.2) Щодо солідарного обов'язку ПАТ «АКБ «Київ» та ПАТ АБ «Укргазбанк» 
65.       Позивач стверджує, що суд апеляційної інстанції неналежно встановив обставини справи щодо відсутності солідарного обов'язку ПАТ АБ «Укргазбанк».
66.       Суд першої інстанції вважав, що оскільки ПАТ АБ «Укргазбанк» на основі постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 61 та рішення НБУ від 24 лютого 2015 року прийняв активи та зобов'язання ПАТ «АКБ «Київ», то останнє разом з ПАТ АБ «Укргазбанк» мають нести солідарну відповідальність перед позивачем.
67.       Апеляційний суд з таким висновком не погодився, вказавши, що зобов'язання, які випливають з договорів з довірителями ФФБ виду А не були передані до ПАТ АБ «Укргазбанк» за договором від 19 червня 2015 року, укладеним ПАТ «АКБ «Київ» з ПАТ АБ «Укргазбанк», про передачу приймаючому банку активів і зобов'язань неплатоспроможного банку.
68.       На підставі частини другої статті 23 Закону № 978-IV апеляційний суд дійшов висновку, що відсутні підстави стверджувати, що ПАТ АБ «Укргазбанк» є правонаступником ПАТ «АКБ «Київ» стосовно зобов'язань, які випливають з договорів;солідарний обов'язок ПАТ АБ «Укргазбанк» з ПАТ «АКБ «Київ» щодо повернення позивачеві коштів відсутній. А тому у задоволенні вимоги позивача до ПАТ АБ «Укргазбанк» необхідно відмовити, оскільки воно є неналежним відповідачем у справі.
69.       Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.
70.       Ні Закон № 4452-VI, ні інші акти законодавства не передбачають солідарний обов'язок приймаючого та неплатоспроможного банків щодо зобов'язань останнього при його виведенні з ринку на підставі пункту 3 частини другої статті 39 Закону № 4452-VI.
71.       Суд апеляційної інстанції встановив, що договір від 19 червня 2015 року про передачу приймаючому банку активів і зобов'язань неплатоспроможного банку не створює солідарного обов'язку для ПАТ АБ «Укргазбанк» з ПАТ «АКБ «Київ» щодо повернення коштів позивачеві.
72.       ВеликаПалата Верховного Суду відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
73.       З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог до ПАТ АБ «Укргазбанк» і відхиляє як неприйнятний довід позивача про неналежне встановлення обставини справи щодо відсутності солідарного обов'язку ПАТ АБ «Укргазбанк».
(2) Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
(2.1) Щодо суті касаційних скарг
74.       Згідно з пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
75.       Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
76.       Відповідно до викладених вище висновків Велика Палата Верховного Суду вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому касаційні скарги ПАТ «АКБ «Київ»і позивача слід залишити без задоволення.
(2.2) Щодо судових витрат
77.       З огляду на висновок щодо суті касаційних скарг судові витрати, понесені у зв'язку з поданням касаційної скарги, покладаються на ПАТ «АКБ «Київ» і позивача.
Керуючись частиною першою статті 400, пунктом 1 частини першої статті 409, статтями 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
П О С Т А Н О В И Л А :
1.   Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2016 року і касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2016 року залишити без задоволення.
2.   Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач | | Д. А. Гудима
Судді: | Н. О. Антонюк | Н. П. Лященко
| С. В. Бакуліна | О. Б. Прокопенко
| В. В. Британчук | Л. І. Рогач
| О. С. Золотніков | І. В. Саприкіна
| О. Р. Кібенко | О. С. Ткачук
| В. С. Князєв | В. Ю. Уркевич
| Л. М. Лобойко | О. Г. Яновська