ПОСТАНОВА
Іменем України

15 січня 2019 року 
м. Київ
справа №810/597/17
адміністративне провадження №К/9901/61034/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Бившевої Л.І.,
суддів: Шипуліної Т.М.,  Хохуляка В.В., 
розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід Трансбуд Впровадження» на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 (судді - Лічевецький І.О., Мельничук В.П., Бєлова Л.В.) у справі за позовом Васильківської міської ради (далі - міська рада) до Головного управління ДФС в Київській області (далі - ГУ ДФС), за участю третіх осіб, що не заявлять самостійних вимог на предмет спору: Васильківського відділення Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області та Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід Трансбуд Впровадження» (далі - ТОВ «Захід Трансбуд Впровадження»), про визнання протиправним та скасування рішення,
У С Т А Н О В И В:
У лютому 2017 року міська рада звернулась до суду з адміністративним позовом до ГУ ДФС, за участю третіх осіб, що не заявлять самостійних вимог на предмет спору: Васильківського відділення Києво-Святошинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області та Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід Трансбуд Впровадження», про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДФС від 28.07.2016 № 1702/10/10-36-10-01-04/291, яким скаргу ТОВ «Захід Трансбуд Впровадження» від 31.05.2016 № 26 задоволено та скасовано податкове повідомлення - рішення ОДПІ від 20.05.2016 № 0003561502 про збільшення товариству суми грошового зобов'язання за платежем «орендна плата». 
На обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що рішення ГУ ДФС від 28.07.2016 № 1702/10/10-36-10-01-04/291 є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки ТОВ «Захід Трансбуд Впровадження» мало сплачувати орендну плату за землю у розмірі 6% з моменту набрання чинності рішенням Господарського суду Київської області у справі № 18/018-12, яким було внесено відповідні зміни до договору оренди земельної ділянки, незалежно від внесення відомостей про зміну розміру орендної плати до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Київський окружний адміністративний суд рішенням від 15.05.2018 у задоволенні позову відмовив.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність рішення ГУ ДФС від 28.07.2016 №1702/10/10-36-10-01-04/291 про скасування податкового повідомлення-рішення від 20.05.2016 №0003561502 з огляду на те, що у періоду, охоплений перевіркою, для ТОВ «Захід трансбуд впровадження» діяла ставка орендної плати за землю 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка не була змінена у законодавчо встановленому порядку.
Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 09.08.2018 рішення суду першої інстанції скасував, адміністративний позов задовольнив: скасував рішення Головного управління ДФС у Київській області від 28.07.2016 №1702/10/10-36-10-01-04/291 «Про результати розгляду скарги».
Висновок суду апеляційної інстанцій вмотивований тим, що відповідно до частини 3 статті 653 Цивільного кодексу України якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Отже, товариство з моменту набрання законної сили рішенням Господарського суду Київської області у справі №18/018-12 мало обов'язок сплачувати орендну плату за орендовану земельну ділянку у розмірі 6% від нормативної грошової оцінки такої земельної ділянки. Відповідно, податкове повідомлення-рішення від 20.05.2016 № 0003561502 є обґрунтованим та не підлягало скасуванню.
ТОВ «Захід Трансбуд Впровадження» подало до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на рішення суду апеляційної інстанції, у якій посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, просить скасувати судове рішення апеляційної інстанції, а рішення Київського окружного адміністративного суду у даній справі залишити без змін.
Скаржник у касаційній скарзі зазначає, що оскільки зміни до договору оренди земельної ділянки були внесені лише 01.12.2016 (момент державної реєстрації змін), саме з цієї дати у нього виникає обов'язок сплати орендної плати за новою ставкою у розмірі 6%, незалежно від дати набуття законної сили рішенням Господарського суду Київської області у справі №18/018-12 про внесення змін до договору оренди земельної ділянки.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 12.09.2018 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою підприємства та ухвалою від 19.11.2018 визнав за можливе проведення касаційного розгляду справи у порядку письмового провадження і призначив справу до розгляду у порядку письмового провадження з 20.11.2018.
Інші особи, які беруть участь у цій справі, не реалізували своє процесуальне право щодо подання відзиву на касаційну скаргу.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи скаржника та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Суди попередніх інстанцій встановили, що між ТОВ «Захід Трансбуд Впровадження», як орендарем, та міською радою, як орендодавцем, було укладено договір оренди земельної ділянки від 18.05.2007, у пункті 8 якого було передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у безготівковій формі у розмірі 3% на рік від нормативної грошової оцінки.
Господарський суд Київської області рішенням від 10.05.2012 у справі №18/018-12 вніс зміни до пункт 8 зазначеного договору, а саме 3% на рік від нормативної грошової оцінки замінено на 6%.
Суди попередніх інстанцій також встановили, що передумовою прийняття рішення, з приводу правомірності якого виник спір, слугував акт від 11.04.2016 №15310-07-15-02-23/33784745 про результати камеральної перевірки податкової звітності ТОВ «Захід Трансбуд Впровадження» та прийняте на підставі цього акту податкове повідомлення - рішення від 20.05.2016 № 0003561502, яким ТОВ «Захід Трансбуд Впровадження» збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «орендна плата з юридичних осіб» на 1`454`623,57 грн.
Зазначене податкове повідомлення-рішення було оскаржено ТОВ «Захід Трансбуд Впровадження» у адміністративному порядку та скасовано рішенням ГУ ДФС про результати розгляду скарги від 28.07.2016 №1702/10/10-36-10-01-04/291, що є предметом спору у справі.
Відкриваючи провадження та розглядаючи спір по суті, суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до висновку про те, що позивач - міська рада у спірних правовідносинах є суб'єктом владних повноважень, наділеним законом відповідними повноваженнями для звернення з даним адміністративним позовом.
Разом з тим, суди попередніх інстанцій при вирішенні спору не врахували наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції до 15.12.2017) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. 
За змістом положень статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону до 15.12.2017) так і в чинній редакції - стаття 4 Кодексу передбачено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.
Загальне правило, яке сформульовано в статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону до 15.12.2017) та статті 5 цього ж Кодексу у чинній редакції, полягає в тому, що кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним та неупередженим судом. Таким чином відбувається реалізація положень Конституції України, де за державою закріплюється обов'язок гарантувати забезпечення прав і свобод людини.
Суб'єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України (частина 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції до 15.12.2017). 
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень (частина 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції до 15.12.2017).
Особливістю таких компетенційних спорів є те, що сторонами у таких спорах є суб'єкти владних повноважень як-то: орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. А позивачі в таких спорах, як правило, вважають, що інший суб'єкт владних повноважень втрутився у його компетенцію або прийняття такого рішення є його прерогативою.
їх права порушені саме реалізацією компетенції іншого органу держави або він не здатен законодавчими управлінськими засобами реалізувати свою компетенцію щодо іншого суб'єкта владних повноважень. 
При цьому суб'єкт владних повноважень має діяти виключно в межах та у спосіб, що встановлені законом, оскільки він виконує державні функції, і лише держава шляхом законодавчого регулювання визначає його завдання, межі його повноважень та спосіб, у якій він здійснює ці повноваження.
Отже, підставою звернення до адміністративного суду для розв'язання таких спорів є виникнення конфлікту на основі реалізації управлінських функцій суб'єкта владних повноважень, а предметом - виключно питання, пов'язані з реалізацію управлінських повноважень, які здійснюються державою, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування тощо і спрямовані на прийняття обов'язкових до виконання рішень, а також забезпечення їх виконання особами, яким ці рішення адресовані.
Як вбачається з позовної заяви підставою для звернення до адміністративного суду слугувало прийняття відповідачем рішення, яке, як зазначає позивач, порушує право органу місцевого самоврядування отримувати доходи до місцевого бюджету від оренди землі по договору від 18.05.2017 із ТОВ «Захід Трансбуд Впровадження», за рахунок яких в том числі здійснюються видатки на потреби територіальної громади міста Васильків. При цьому, оскаржуючи акт індивідуальної дії у розумінні статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону до 15.12.2017), яке містить конкретні приписи для платника податків (рішення ГУ ДФС від 28.07.2016 № 1702/10/10-36-10-01-04/291, яким скаргу ТОВ «Захід Трансбуд Впровадження» від 31.05.2016 № 26 задоволено та скасовано податкове повідомлення - рішення ОДПІ від 20.05.2016 № 0003561502 про збільшення товариству суми грошового зобов'язання за платежем «орендна плата»), позивач на втручання відповідача в його компетенцію або пов'язане з реалізацією владних управлінських функцій не посилається.
Відповідно до пункту 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону з 15.12.2017) індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Скасування та порядок оскарження рішень контролюючих органів передбачений статтями 55, 56 ПК України.
Згідно з пунктом 56.1 якої рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. 
Пунктом 55.1 статті 55 ПК України визначено, що податкове повідомлення-рішення про визначення суми грошового зобов'язання платника податків або будь-яке інше рішення контролюючого органу може бути скасоване контролюючим органом вищого рівня під час проведення процедури його адміністративного оскарження та в інших випадках у разі встановлення невідповідності таких рішень актам законодавства. 
У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення (пункт 56.2 статті 56 ПК України).
Відповідно до статті 56 ПК України під час процедури адміністративного оскарження обов'язок доведення того, що будь-яке нарахування, здійснене контролюючим органом у випадках, визначених цим Кодексом, або будь-яке інше рішення контролюючого органу є правомірним, покладається на контролюючий орган. Обов'язок доведення правомірності нарахування або прийняття будь-якого іншого рішення контролюючим органом у судовому оскарженні встановлюється процесуальним законом (пункт 56.4). У разі коли контролюючий орган приймає рішення про повне або часткове незадоволення скарги платника податків, такий платник податків має право звернутися протягом 10 календарних днів, наступних за днем отримання рішення про результати розгляду скарги, зі скаргою до контролюючого органу вищого рівня (пункт 56.6). Рішення центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, прийняте за розглядом скарги платника податків, є остаточним і не підлягає подальшому адміністративному оскарженню, але може бути оскаржене в судовому порядку (пункт 56.10).
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право на оскарження індивідуального акту суб'єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийнято, або прав, свобод та інтересів якої воно стосується.
Під час розгляду справи, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували наведене, що унеможливлює висновок щодо правильності вирішення спору, а відтак у відповідності до статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід Трансбуд Впровадження» задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 15.05.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2018 скасувати повністю і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

...........................

...........................

...........................

Л.І. Бившева
Т.М. Шипуліна 
 В.В. Хохуляк,
Судді Верховного Суду