Постанова 
Іменем України 
 
12 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 554/6830/17
провадження № 61-25095св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 13 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Прядкіна О. В., Абрамова П. С., Обідіної О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності. 
 
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 15 березня 2018 року у складі судді Чуванова А. М. відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про залучення до участі у справі співвідповідачів: ОСОБА_4 і ОСОБА_5, та відмовлено у прийнятті до розгляду уточненої позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно із частиною першою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Підготовче судове засідання у цій справі не проводилось. Позовна заява із збільшенням позовних вимог та зміною предмета спору подана ОСОБА_1 18 січня 2018 року, а два клопотання про залучення співвідповідачів - 18 січня та 20 лютого 2018 року. Оскільки позивач відповідно до частини першої статті 126 ЦПК України втратив право на вчинення процесуальної дії, встановленої законом, то суд відмовив у прийнятті до розгляду уточненої позовної заяви.
 
Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 13 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 15 березня 2018 року в частині відмови у прийнятті до розгляду уточненої позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності скасовано, справу направлено до того ж суду для продовження розгляду. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що провадження у справі відкрито до 15 грудня 2017 року, тобто до набрання чинності нової редакції ЦПК України. Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Сторони у судове засідання, призначене на 24 листопада 2017 року, не з'явились, у зв'язку із чим розгляд справи було відкладено судом на іншу дату. Відповідно до частини шостої статті 191 ЦПК України 2004 року, якщо розгляд справи відкладається, справа розглядається спочатку. А тому твердження суду першої інстанції про те, що розгляд справи розпочато 24 листопада 2017 року, є помилковим та не відповідає нормам процесуального права, які діяли на час вчинення процесуальної дії. Ознайомившись з інформацією з Територіального сервісного центру № 5341 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, що надійшла на вимогу ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 24 листопада 2017 року про забезпечення доказів, позивачу стало відомо про те, що відповідач відчужила спірний автомобіль за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_4, у зв'язку із чим позивач обґрунтовано скористався своїм правом на уточнення позовних вимог, які пов'язані з предметом позову у його первісній редакції. Оскільки судом першої інстанції допущено порушення норми процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали в частині, що стосується відмови у прийнятті до розгляду уточненої позовної заяви ОСОБА_1, апеляційний суд скасував ухвалу суду попередньої інстанції у цій частині та направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.   
 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та закрити апеляційне провадження у справі. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що статтею 353 ЦПК України визначено перелік ухвал, на які можуть бути подані скарги в апеляційному порядку окремо від рішення суду. Однак у зазначеному переліку відсутні ухвали про відмову у прийнятті до розгляду уточненої позовної заяви та про відмову залучення до участі у справі співвідповідачів. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню. На порушення вказаних норм процесуального права 10 квітня 2018 року апеляційний суд постановив ухвалу про відкриття апеляційного провадження. Відкриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що судовий збір за подання апеляційної скарги заявником не було сплачено. Постановляючи ухвалу про відкриття апеляційного провадження, апеляційний суд не зазначив у ній строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, у зв'язку із чим ОСОБА_3 не захистила свої права в апеляційному порядку. Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що нормами ЦПК України не передбачено право позивача подавати такий процесуальний документ, як заяву про уточнення позовних вимог до позовної заяви, та статтями 43, 49 ЦПК України передбачено лише право подати заяву про зміну предмета або підстави позову.  
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 13 квітня 2018 року та відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення дії цієї постанови. 
 
Відзив на касаційну скаргу не подано.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 30 жовтня 2017 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності. 
 
У січні 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про уточнення позовних вимог до ОСОБА_3, у якій просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Nissan X-Trail», реєстраційний номер НОМЕР_1, у подальшому перереєстрований на номер НОМЕР_2, укладений 29 вересня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4; визнати автомобіль «Nissan X-Trail», реєстраційний номер НОМЕР_1, з реєстраційним номером на даний час НОМЕР_2, об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3; поділити набуте сторонами за час шлюбу майно шляхом виділу ОСОБА_3 транспортного засобу «Nissan X-Trail», реєстраційний номер НОМЕР_1 (НОМЕР_2), та визнання за нею права власності на нього; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля у розмірі 250 000 грн 00 коп.; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_3 право власності по 1/2 частки зазначеної квартири за кожним.
 
18 січня 2018 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про залучення до участі у справі співвідповідача ОСОБА_4 
 
20 лютого 2018 року ОСОБА_1 подав до Октябрського районного суду м. Полтави заяву, у якій повторно просив залучити до участі у справі співвідповідача ОСОБА_4 та просив залучити до участі у справі другого співвідповідача ОСОБА_5    
 
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 15 березня 2018 року відмовлено у прийнятті до розгляду уточненої позовної заяви ОСОБА_1 та відмовлено у задоволенні заяви про залучення до участі у справі співвідповідача ОСОБА_4 
 
Звертаючись 30 березня 2018 року з апеляційною скаргою до Апеляційного суду Полтавської області, ОСОБА_1 просив скасувати ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 15 березня 2018 року як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі та ухвалити нову, якою справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції стосовно його заяв про залучення до участі у справі співвідповідачів та про уточнення позовних вимог. 
 
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.
 
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
 
Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11?рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
 
Частиною першою статті 353 ЦПК України визначено вичерпний перелік ухвал, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду. 
 
Відповідно до частини другої статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
 
Цей припис згідно з позицією Конституційного Суду України слід розуміти так, що будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку самостійно або разом з рішенням суду (абзац п'ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010).
 
Аналогічний висновок викладено у пункті 23 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 623/3792/15-ц (провадження № 14-259цс18).
 
Згідно із пунктом 4 частини п'ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
 
Враховуючи те, що заявник ставив питання щодо оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про відмову у залученні до участі у справі співвідповідачів та відмову у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог, яка не міститься в переліку ухвал, викладеному у частині першій статті 353 ЦПК України, на які можуть бути подані апеляційні скарги окремо від рішення суду, апеляційний суд у порушення пункту 4 частини п'ятої статті 357 ЦПК України відкрив апеляційне провадження у справі, за наслідками якого виніс постанову про скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.
 
Із матеріалів справи та змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що судом при розгляді справи допущено порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу. 
 
Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Постанову Апеляційного суду Полтавської області від 13 квітня 2018 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання зі стадії відкриття апеляційного провадження. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                                  Б. І. Гулько 
 
                                                                                                             Є. В. Синельников 
 
                                                                                                             С. Ф. Хопта 
 
                                                                                                             Ю. В. Черняк