Постанова  
Іменем  України
 
22 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 300/991/15-ц
 
провадження № 61-22293св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4, що діє в інтересах ОСОБА_5,
відповідач - ОСОБА_6,
представник відповідача - ОСОБА_7,
третя особа - Свалявська державна нотаріальна контора Закарпатської області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4, що діє в інтересах ОСОБА_5, до ОСОБА_6, третя особа - Свалявська державна нотаріальна контора Закарпатської області, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним та визнання права власності на частину житлового будинку за касаційною скаргою ОСОБА_6, подану його представником - ОСОБА_7, на ухвалу Воловецького районного суду Закарпатської області у складі судді Конепуд В. І.                     від 27 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Ігнатюка Б. Ю., Куштана Б. П.,                  від 28 березня 2016 року,

 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2011 року ОСОБА_4звернувся до суду з позовом в інтересах              ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - Свалявська державна нотаріальна контора Закарпатської області, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним та визнання права власності на 3/4 частини житлового будинку.
 
До початку розгляду позову по суті ОСОБА_6 заявив зустрічний позов до ОСОБА_4, третя особа - Свалявська державна нотаріальна контора Закарпатської області, про усунення особи від права на спадкування, який судом об'єднано в одне провадження з первісним позовом.
 
Ухвалою Воловецького районного суду Закарпатської області від 27 січня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа - Свалявська державна нотаріальна контора Закарпатської області, про усунення особи від права на спадкування залишено без розгляду.
Роз'яснено позивачу за зустрічним позовом його право на повторне звернення до суду після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду. 
 
Залишаючи зустрічний позов ОСОБА_6 без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року суд залишає позов без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання. Усудові засідання, які призначались на 13січня 2016 року та 27 січня 2016 року, ОСОБА_6 та його представник повторно не з'явилися з невідомих для суду причин, тобто без поважних причин.
 
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 28 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6, в інтересах якого на підставі довіреності діє представник - ОСОБА_7, відхилено.
Ухвалу Воловецького районного суду від 27 січня 2016 року про залишення позовної заяви без розгляду залишено без змін.
 
Апеляційний суд, залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши також, що згідно з частиною другою статті 207 ЦПК України 2004 року особа, заяву якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.
 
У квітні 2016 року ОСОБА_6 в особі представника - ОСОБА_7, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення підлягають скасуванню, зважаючи на наступне. 
У порушення частини другої статті 6, пункту 9 частини першої статті 75 ЦПК України 2004 року лист Воловецького районного суду Закарпатської області від 14 січня 2016 року не містить всіх необхідних ознак судової повістки, а є звичайним листом. Крім того, повідомленими про розгляд справи є лише ОСОБА_6  та його представник - ОСОБА_9 При цьому ОСОБА_7 є представником відповідача за основним позовом та позивача за зустрічним позовом також має право знати про час та місце судового розгляду справи. Це право судом порушено. Також не повідомлено про судові засідання й іншого представника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_9, який у цей день перебував у відрядженні у м. Львові.
Разом з тим ОСОБА_6 перебуває на заробітках за межами України, про час та місце судових засідань йому не було відомо, тому суд позбавив його можливості захищати свої порушені права.
 
У серпні 2016 року ОСОБА_8 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми процесуального права.
 
02 червня 2018 року справа надійшла з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.
 
У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
  
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Судом установлено, що судові засідання призначались на 13 січня 2016 року та 27 січня 2016 року, але не відбувались оскільки позивач за зустрічним позовом ОСОБА_6 і його представники не з'явилися в судове засідання та від них не надійшло клопотань про перенесення розгляду справи. 
Заяви про розгляд справи без їх участі позивач та його представники не надавали. Також у матеріалах справи наявні відомості про належне повідомлення сторін про чергове судове засідання, у тому числі позивача за зустрічним позовом ОСОБА_6 та його представників: ОСОБА_9, що проживає АДРЕСА_2, та ОСОБА_9, що проживає АДРЕСА_1. 
 
Відповідно до роз'яснень, наданих судам у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», перевіряючи явку в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, суд установлює чи повідомлені ті хто не з'явився про час і місце судового засідання з дотриманням вимог закону, чи вручені особам, які беруть участь у справі, судові повістки в строк, визначений частиною четвертою статті 74 ЦПК України 2004 року.
Згідно з частиною п'ятою статті 76 ЦПК України 2004 року вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі.
 
Відповідно до частинидругої статті 169 ЦПК України 2004 року неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. 
 
Таким чином, оскільки від позивача за зустрічним позовом ОСОБА_6 не надходили заяви про розгляд справи за його відсутності й призначені у справі два останні судові засідання, не відбулись через неявку позивача та/або представника, тому у суду першої інстанції були наявні підстави для залишення позовної заяви без розгляду.
 
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. 
 
У пункті 41 рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України» наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
 
Учасник процесу зобов'язаний добросовісно користуватись своїми процесуальними правами (частина третя статті 27 ЦПК України 2004 року). 
Відповідно пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
У пункті 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз'яснено, що суд зупиняє або закриває провадження у справі чи залишає заяву без розгляду з підстав, передбачених відповідно статтями 201, 202, 205,                     207 ЦПК України, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Тобто підставою для залишення позову без розгляду є саме повторна неявка позивача, повідомленого належним чином у судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
Ураховуючи факт повторної неявки позивача, а також те, що застосування такого правила не ставиться в залежність від причин повторної неявки, доводи касаційної скарги про неврахування судом поважності причин неявки позивача та його представника є необґрунтованими.
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.
 
Посилання касаційної скарги на те, що ОСОБА_6 позбавили можливості захищати порушені права законним шляхом не заслуговують на увагу, оскільки згідно з частиною другою статті 207 ЦПК України 2004 року особа, заяву якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно. 
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану його представником - ОСОБА_7, залишити без задоволення.
 
Ухвалу Воловецького районного суду Закарпатської області від 27 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 28 березня 2016 року залишити без змін.  
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Д. Д. Луспеник
Б. І. Гулько 
Ю. В. Черняк