Постанова
Іменем України
 
18 лютого 2019 року 
м. Київ
 
справа № 523/7709/13-ц
провадження № 61-3964св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач | - | ОСОБА_4,
відповідачі: | | ОСОБА_5,  публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І., від 13 грудня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання правочину недійсним, скасування заборон відчуження.
 
Встановив:
 
У травні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання правочину недійсним, скасування заборон відчуження.
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 1990 року до 2004 року. 28 липня 2004 року шлюб між сторонами розірвано. Сторони поновили сімейні стосунки з травня 2005 року, почали проживати однією сім'єю, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, мають один сімейний бюджет, але свої фактичні шлюбні стосунки не реєстрували. ІНФОРМАЦІЯ_3 року у сторін народилась донька ОСОБА_7 Тобто вони виховують двох спільних дочок, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2.
 
Вказані обставини підтверджуються відмітками, які зроблені в закордонних паспортах ОСОБА_7, відповідно до яких вбачається що перетин меж України здійснювався позивачем та ОСОБА_5 в зазначений період разом. Позивач зазначає, що він з ОСОБА_5 по сьогоднішній день зареєстровані за однією і тією ж адресою.
 
Під час сумісного проживання, позивач та ОСОБА_5 В за спільні кошти придбали житловий будинок АДРЕСА_1, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_5, на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С. Ю., зареєстрований в реєстрі № 4414 (далі - спірний будинок).
 
Однак, позивачу стало відомо, що 06 травня 2006 року, ОСОБА_5 уклав договір іпотеки з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу               ДжулайС. В., зареєстрований в реєстрі за № 1699, предметом якого є спірний будинок (далі - договір іпотеки від 06 травня 2006 року). При цьому, перебуваючи фактично у шлюбних відносинах з позивачем, відповідач не отримав згоди у позивача на укладення договору іпотеки, тобто                ОСОБА_5 розпорядився їх спільним майном не отримавши від позивача на це згоду. 
 
Позивач зазначав, що договір іпотеки є забезпеченням виконання зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором, укладеним 27 квітня 2006 року з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».
 
Позивач просив встановити факт проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з травня місяця 2005 року по день звернення до суду, визнати спірний будинок об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5, договір іпотеки від 06 травня 2006 року, та всі договори про внесення змін та доповнень до цього договору іпотеки визнати недійсними, скасувати заборону відчуження спірного будинку, що належить на праві власності ОСОБА_5, виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 3185408 про заборону відчуження спірного будинку, виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 3185399 про іпотеку зазначеного будинку.
 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 червня 2013 року позов задоволено повністю: встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з травня місяця 2005 року по сьогоднішній день; визнано спірний будинок об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5, договір іпотеки від 06 травня 2006 року та всі договори про внесення змін та доповнень до цього договору іпотеки визнано недійсними, скасовано заборону відчуження спірного будинку, виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 3185408 про заборону відчуження спірного будинку, виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 3185399 про іпотеку спірного будинку.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами правомірність своїх вимог, оскільки на момент укладення іпотечного договору від 06 травня 2006 року позивач був співвласником спірного будинку та згоди на його передачу майна в іпотеку не надавав.
 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2017 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 червня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності та обґрунтованості позову є передчасними, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду,                 ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий апеляційний розгляд.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи дійшов передчасних висновків про відмову у задоволенні позову, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2018 року, серед іншого,  відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи                               з Суворовського районного суду м. Одеси.
 
07 травня 2019 року вказана справа передана на розгляд Верховного Суду.
 
Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзиву (заперечень) на касаційну скаргу.
 
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування рішення апеляційної суду, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування цим судом при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.
 
Відповідно до статті 578 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), майно, що є у спільній сумісній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. 
 
Відповідно до частини третьої статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) для укладення одним із подружжя договорів, що потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з  подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, пмає бути нотаріально посвідчена.
 
Згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними під час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі поширюються положення глави 8 СК України.
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Судами встановлено, що 28 липня 2004 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано. Що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного відділу управління юстиції м. Одеси.
 
21 вересня 2005 року ОСОБА_5 придбав спірний будинок, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу, та зареєстрованим у реєстрі               № 4414.
 
Договір іпотеки від 06 травня 2006 року, який забезпечував вимогу, що випливає з договору про іпотечний кредит, укладений 27 квітня                    2006 року між сторонами зазначеного договору. Предметом договору іпотеки є спірний будинок. 
 
Доводи касаційної скарги вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають. 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та вимогам закону. Зазначає, що банк пропустив строк на апеляційне оскарження судового рішення на 4 роки, на що апеляційний суд уваги не звернув та безпідставно поновив вказаний строк, виходячи з поважності причин пропуску такого строку. 
 
Поновлюючи банку строк на апеляційне оскарження судового рішення апеляційний суд виходив з того, що банком зазначено поважні підстави пропуску такого строку. Зокрема, матеріали справи (а. с. 64) містять розписку про отримання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 червня 2013 року представником банку, проте відомості у розписці не містять імені та по-батькові зазначеної особи, внаслідок чого неможливо достовірно встановити, що вказана особа працювала в банку станом                            на 18 червня 2013 року. Інших відомостей щодо отримання банком рішення суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таким чином, апеляційний суд обгрунтовано поновив банку строк на апеляційне оскарження судового рішення.
 
Крім того, позивач вказує, що не надавав згоди на спірного будинку, що є у спільній сумісній власності, в іпотеку банку.
 
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що матеріали справи не містять доказів того, що спірний будинок був придбаний ОСОБА_4 та ОСОБА_5 внаслідок спільної праці. Відсутні докази і ведення сторонами спільного господарства, побуту та бюджету.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без встановлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за Постріганами.   
 
Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до вимоги переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Підстави для скасування судового рішення відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення судове без змін.
 
Враховуючи наведене, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлені до відшкодування судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, 
 
Постановив:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2017 року залишити без змін. 
 
Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_4. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                            В. В. Пророк 

                                                                                                                      В.С. Висоцька

                                                                                                                      І.М. Фаловська