П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
23 січня 2019 року           
м. Київ                                                                      
 
Справа № 816/214/16
Провадження № 11-1291апп18
 
ВеликаПалата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Золотнікова О. С., 
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.
розглянула в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2016 року (судді Подобайло З. Г., Тацій Л. В., Григоров А. М.) у справі № 816/214/16 за позовом ОСОБА_3 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» Кадирова Владислава Володимировича (далі - Уповноважена особа, Фонд, АТ «Дельта банк», Банк відповідно), треті особи: Фонд, АТ «Дельта банк», про визнання протиправними дій і зобов'язання вчинити дії та
ВСТАНОВИЛА:
У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Уповноваженої особи, в якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача щодо віднесення частини кредиторських вимог ОСОБА_3 в сумі 9 млн 030 тис. 178 грн 98 коп. до сьомої черги задоволення вимог кредиторів в Реєстрі акцептованих вимог кредиторів; 
- зобов'язати Уповноважену особу включити до четвертої черги задоволення вимог кредиторів у Реєстрі акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта банк» частину кредиторських вимог ОСОБА_3 в сумі 9 млн 030 тис. 178 грн 98 коп. шляхом внесення відповідних змін до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта банк» та внести пропозиції щодо затвердження змін до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта банк» виконавчою дирекцією Фонду.
На обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначив, що віднесення Уповноваженою особою частини його грошових вимог до сьомої черги задоволення акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта банк» є протиправним, оскільки суперечить положенням пункту 4 частини першої статі 52 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI), відповідно до яких такі вимоги належать до четвертої черги задоволення вимог кредиторів.
Полтавський окружний адміністративний суд постановою від 31 березня 2016 року позов задовольнив частково: визнав протиправними дії Уповноваженої особи щодо віднесення частини кредиторських вимог ОСОБА_3 в сумі 9 млн 030 тис. 178 грн 98 коп. до сьомої черги задоволення вимог кредиторів в Реєстрі акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта банк»; зобов'язав Уповноважену особу включити до четвертої черги задоволення вимог кредиторів у Реєстрі акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта банк» частину кредиторських вимог ОСОБА_3 в сумі 9 млн 030 тис. 178 грн 98 коп. шляхом внесення відповідних змін до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта банк». У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Харківський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 02 червня 2016 року постанову суду першої інстанції скасував, провадження в адміністративній справі закрив, роз'яснивши право на звернення з цим позовом у порядку господарського судочинства.
Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції,ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2016 року та направити справу на новий апеляційний розгляд.
На обґрунтування касаційної скарги позивач зазначив, що Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, тому спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають вирішенню за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). 
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 23 червня 2016 року відкрив касаційне провадження в цій справі. 
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким КАС України викладено в новій редакції.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції цього Закону передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У січні 2018 року цю справу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 30 жовтня 2018 року передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини шостої статті 346 КАС України, а саме у зв'язку з оскарженням учасником справи судового рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 15 листопада 2018 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи відповідно до пункту 3 частини першої статті 345 КАС України.
Відповідач та треті особи відзивів на касаційну скаргу не надіслали.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та наведені в касаційній скарзі доводи, ВеликаПалата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.
Суди попередніх інстанцій установили, що між АТ «Дельта банк» і ОСОБА_3 укладено договори банківського вкладу (депозиту):
- від 05 березня 2014 року «Найкращий on-line» у євро № 00008006374369 та додаткову угоду від 05 квітня 2014 року № 1 до нього, відповідно до якого сума вкладу - 220 тис. євро залучається на строк до 10 березня 2015 року;
- від 22 липня 2014 року «Найкращий on-line» у доларах США № 00004008164346 та додаткову угоду № 1 до нього, відповідно до якого сума вкладу - 30 тис. доларів США залучається на строк до 27 липня 2015 року.
- від 11 жовтня 2014 року «Найкращий on-line» у доларах США № 20005008812347 та додаткову угоду № 1 до нього, відповідно до якого сума вкладу - 85 тис. доларів США залучається на строк до 16 жовтня 2015 року;
- від 11 жовтня 2014 року «Найкращий on-line» у євро № 20002008882349 та додаткову угоду № 1 до нього, відповідно до якого сума вкладу - 80 тис. євро залучається на строк до 16 жовтня 2015 року;
- від 01 лютого 2015 року «Найкращий від Миколая on-line» у доларах США № 10002010194531, відповідно до якого сума вкладу - 20 тис. доларів США залучається на строк до 02 травня 2015 року.
На депозитні рахунки, відкриті згідно з указаними договорами банківських вкладів, ОСОБА_3 перераховано кошти в розмірі 220 тис. євро, 30 тис. доларів США, 85 тис. доларів США, 80 тис. євро, 20 тис. доларів США, що підтверджується платіжними дорученнями від 05 березня, 22 липня, 11 жовтня, 11 жовтня 2014 року та 01 лютого 2015 року (№ 3973634, 5474039, 6311799, 6311811, 7562082 відповідно).
На підставі постанови Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до категорії неплатоспроможних» виконавча дирекція Фонду прийняла рішення від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 03 березня по 02 червня 2015 року включно та призначено Уповноважену особу.
08 квітня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 71 «Про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 02 березня 2015 року № 51», яким, зокрема, запроваджено тимчасову адміністрацію в АТ «Дельта банк» на шість місяців з 03 березня по 02 вересня 2015 року включно.
Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 03 серпня 2015 року № 147 «Про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта банк» строк здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта банк» продовжено до 02 жовтня 2015 року включно.
Постановою Правління НБУ від 02 жовтня 2015 року № 664 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Дельта банк».
Згідно із заявою на видачу готівки від 12 жовтня 2015 року № 1132 та заявою на отримання переказу від 12 жовтня 2015 року ОСОБА_3 отримав від Фонду 
200 тис. грн.
12 жовтня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Уповноваженої особи із заявою, в якій просив визнати його кредитором АТ «Дельта банк» за заборгованістю, що виникла за всіма договорами, укладеними між ним і АТ «Дельта банк», та за іншими видами заборгованості у сумі всіх належних коштів, а також включити його до реєстру кредиторів та письмово повідомити про акцептування вимог.
Згідно з довідкою від 15 січня 2016 року № 05-3222481 задоволення кредиторських вимог ОСОБА_3 здійснюватимуться в порядку черговості, що передбачена пунктом 4 частини першої статті 52 Закону № 4452-VI, а саме: в 4 чергу - 1 млн 
587 тис. 412 грн 53 коп., в 7 чергу - 9 млн 030 тис. 178 грн 98 коп.
Позивач, посилаючись на протиправні дії відповідача щодо віднесення частини грошових вимог до 7 черги задоволення акцептованих вимог кредиторів, звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції керувався тим, що вимоги ОСОБА_3 як вкладника - фізичної особи належать до 4 черги задоволення вимог кредиторів, а відтак Уповноваженою особою неправомірно віднесено частину кредиторських вимог ОСОБА_3 в сумі 9 млн 030 тис. 178 грн 98 коп. до 7 черги задоволення вимог кредиторів в Реєстрі акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта банк».
Вирішуючи справу по суті позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
Закриваючи провадження в адміністративній справі, суд апеляційної інстанції керувався тим, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів, а такі справи належить розглядати в порядку господарського судочинства.
Велика Палата Верховного Суду частково не погоджується з указаним висновком апеляційного суду з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Як установлено матеріалами справи, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом до Уповноваженої особи, направленим на включення до 4 черги задоволення грошових вимог до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта банк» шляхом внесення відповідних змін до Реєстру акцептованих вимог кредиторів та внесення пропозицій про затвердження змін виконавчою дирекцією Фонду.
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом № 4452-VI. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. 
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. 
Згідно із частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.
Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема, акумулювання коштів, отриманих із джерел, визначених статтею 19 цього Закону; здійснення регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб; здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.
На підставі частини п'ятої статті 34 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.
Відповідно до частини другої статті 37 зазначеного Закону Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом.
За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VIрішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.
Таким чином, за змістом наведених правових норм на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку, уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб'єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин. 
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.
Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.
Правовідносини, щодо яких виник спір, обумовлені наявністю кредиторських вимог (майнових вимог фізичної особи до суб'єкта господарювання - Банку, що ліквідується), які задовольняються у порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону № 4452-VI, за рахунок коштів, одержаних унаслідок ліквідації та продажу майна Банку.
Повноваження уповноваженої особи Фонду щодо складення Реєстру акцептованих вимог кредиторів та внесення змін до цього Реєстру визначені пунктом 3 частини першої статті 48 Закону № 4452-VI.
Відповідно до частини першої статті 52 зазначеного Законукошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у певній черговості. Зокрема, у четвертій черзі задовольняються грошові вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом тимчасової адміністрації та ліквідації.
Зазначене дає підстави стверджувати, що оскільки лише Фонду за закономдоручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а спірні правовідносини випливають з укладеного між Банком і фізичною особою договору, Уповноважена особа та Фонд у цьому випадку діють як представники сторони договірних відносин.
Беручи до уваги наведене та враховуючи суть спірних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір про включення кредиторських вимог до Реєстру акцептованих вимог кредиторів не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновок суду апеляційної інстанції про закриття провадження в цій справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 157 КАС України(у редакції, чинній на час прийняття рішення), є обґрунтованим.
Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня та 23 травня 2018 року у справах № 826/7532/16 та № 811/568/16 відповідно.
Водночас Велика Палата Верховного Суду зауважує, що суд апеляційної інстанції, закриваючи провадження у справі, помилково зазначив, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Як убачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли між фізичною особою ОСОБА_3 та юридичною особою АТ «Дельта банк» в особі Уповноваженої особи.
Відповідно до статті 1 Цивільного процесуального кодексу України(в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення; далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.
На підставі статті 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Предметна підсудність, юрисдикція цивільних справ визначена частиною першою статті 15 ЦПК України(в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення), згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Беручи до уваги наведене та враховуючи суб'єктний склад учасників справи, Велика Палата Верховного Суду вважає, що цей спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.
За нормами частини третьої статті 3 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Статтею 351 КАС України визначено, що підставами для зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції по суті прийняв правильне рішення, але з помилковим застосуванням норм процесуального права, а тому наявні підстави для зміни ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2016 року в її мотивувальній частині з викладених вище обставин.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду 
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
2. Ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2016 року змінити в частині встановлення підсудності справи суду господарської юрисдикції, визначивши право позивача на звернення із цим позовом до суду в порядку цивільного судочинства. У решті судове рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач     О. С. Золотніков 
 
Судді:                            Н. О. Антонюк   Н. П. Лященко
 
                                     С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко
 
                                     В. В. Британчук Л. І. Рогач
 
                                     Д. А. Гудима І. В. Саприкіна
 
                                     О. Р. Кібенко     О. М. Ситнік
 
                                     В. С. Князєв   О. С. Ткачук
 
                                     Л. М. Лобойко   В. Ю. Уркевич
 
                                                                                                                          О. Г. Яновська