П О С Т А Н О В А 

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
11 грудня 2018 року
м. Київ
Справа № 826/12968/17
Провадження № 11-851апп18
 
ВеликаПалата Верховного Суду у складі:
головуючого Князєва В. С.,
судді-доповідача Прокопенка О. Б., 
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
за участю:
секретаря судового засідання - Ключник А. Ю.,
представників третьої особи - Авраменка С. В., РадіоновоїО. І., Саковця А. О.,
розглянула в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Капітал Інвест ЛТД» до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорнєй Віти Володимирівни (далі - Приватний нотаріус), треті особи: Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Державний ощадний банк України», ПАТ «Брокбізнесбанк», про визнання протиправними та скасування рішень
за касаційною скаргою ТОВ «Капітал Інвест ЛТД» на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2018 року (судді Ісаєнко Ю. А., Мельничук В. П., Лічевецький І. О.),
УСТАНОВИЛА:
ТОВ «Капітал Інвест ЛТД» звернулося до суду з позовом до Приватного нотаріуса, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: на стороні позивача - ПАТ «Брокбізнесбанк», на стороні відповідача - ПАТ «Державний ощадний банк України», про визнання протиправними та скасування:
- рішення Приватного нотаріуса від 7 липня 2017 року про скасування реєстраційної дії (від 3 лютого 2015 року «Припинення»), а саме: скасування рішення державного реєстратора управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Міністерства юстиції України Максименко Л. А. (далі - Державний реєстратор) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 3 лютого 2015 року, індексний № 19048199, про припинення обтяження за іпотечним договором від 23 травня 2013 року № 2, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краковецькою А. М. за реєстраційним № 710 (далі - іпотечний договір);
- рішення Приватного нотаріуса від 7 липня 2017 року про скасування реєстраційної дії (від 31 січня 2015 року «Припинення»), а саме: скасування рішення Державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31 січня 2015 року, індексний № 18995506, про припинення іпотеки за іпотечним договором.
ТОВ «Капітал Інвест ЛТД» позовні вимоги обґрунтовує тим, що Приватний нотаріус безпідставно скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо припинення заборони на нерухоме майно та щодо припинення іпотеки за іпотечним договором, оскільки постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2016 року у справі № 826/24015/15 рішення Державного реєстратора від 3 лютого 2015 року визнано правомірними, а скасування записів відповідачем здійснено на підставі постанови Вищого господарського суду України від 1 березня 2017 року у справі № 910/14970/15 з перевищенням повноважень. При цьому позивач вважає, що рішенням Господарського суду міста Києва від 16 травня  2017 року у справі № 910/14970/15 позов ТОВ «Капітал Інвест ЛТД» до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання іпотечного договору недійсним задоволено.
Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 14 грудня 2017 року (суддя Бояринцева М. А.) позов задовольнив.
Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22 травня 2018 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року скасував, а провадження у справі закрив. Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим, а випливає з господарських правовідносин та має майновий характер, а відтак має вирішуватися судами за правилами Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК).
Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, представник позивача ТОВ «Капітал Інвест ЛТД» -Кондратюк С. В. подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2018 року скасувати та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року. Представник позивача вважає, що справу належить розглядати в порядку адміністративного судочинства та стверджує, що спір у справі стосується виключно неправомірних, на його думку, дій Приватного нотаріуса, який поза межами своїх повноважень ухвалив рішення про скасування рішень іншого державного реєстратора.
При цьому суди встановили, що 7 липня 2017 року Приватний нотаріус прийняв рішення про скасування рішення Державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 3 лютого 2015 року, індексний № 19048199, про припинення обтяження за іпотечним договором та від 31 січня 2015 року, індексний № 18995506, про припинення іпотеки за іпотечним договором. Спірні рішення прийнято відповідачем на підставі заяв № 23122549 та № 23122432 ПАТ «Державний ощадний банк України», до яких було долучено постанову Вищого господарського суду України від 1 березня 2017 року у справі № 910/14970/15, якою рішення Господарського суду міста Києва від 5 травня 2016 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 8 листопада 2016 року, про визнання недійсним іпотечного договору скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Згідно зі статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС)судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
10 липня 2018 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду постановив ухвалу, якою на підставі частини шостої статті 346 КАС передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників ПАТ «Державний ощадний банк України», дослідивши в установлених статтею 341 КАС межах наведені в касаційній скарзі доводи, ВеликаПалата Верховного Суду дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Стаття 2 КАС у редакції, чинній на час звернення позивача до суду, завданням адміністративного судочинства визначала захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 КАС у редакції, чинній на час вирішення справи судом першої інстанції, справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини другої статті 4 КАС у зазначеній редакції юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
За правилами частини першої статті 17 КАС у зазначеній редакції юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).
Таким чином, до компетенції адміністративних судів на час розгляду справи судом першої інстанції належали спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій. 
Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 КАС у чинній редакції, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів. 
Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
За змістом частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України (у редакції станом на час звернення з позовом; далі - ГПК) господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім спорів, що виникають з публічно-правових відносин і віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів.
Як убачається з матеріалів справи та установлених судами фактичних обставин, спірні правовідносини виникли між учасниками справи (здебільшого між позивачем та ПАТ «Державний ощадний банк України») щодо протиправності проведення державної реєстрації нерухомого майна, при цьому між сторонами існують договірні відносини, пов'язані з укладеною угодою (іпотечним договором), а отже, існує спір про право, що унеможливлює розгляд цієї справи за правилами адміністративного судочинства. 
З огляду на викладене ВеликаПалата Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що спір у справі не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ГПК.
За практикою Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні статті 6 Конвенції, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Вимоги скаржника про залишення в силі постанови суду першої інстанції не підлягають задоволенню, оскільки прийняття такого рішення можливе лише в разі його апеляційного перегляду по суті, який у цій справі не відбувся у зв'язку із закриттям провадження у справі з процесуальних підстав.
Згідно із частиною третьою статті 3 КАС (тут і далі - у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
За правилами частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Оскільки оскаржуване судове рішення прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, а правових висновків суду апеляційної інстанції скаржник не спростував, ВеликаПалата Верховного Суду не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги позивача.
Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал Інвест ЛТД»залишити без задоволення.
2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. С. Князєв
Суддя-доповідач | | О. Б. Прокопенко |
Судді:                                           Н. О. Антонюк | Л. М. Лобойко |
С. В. Бакуліна | Н. П. Лященко |
В. В. Британчук | Л. І. Рогач |
Д. А. Гудима | І. В. Саприкіна |
В. І. Данішевська | О. М. Ситнік |
О. С. Золотніков | В. Ю. Уркевич |
О. Р. Кібенко | О. Г. Яновська |