Постанова
Іменем України
 
28 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 202/6457/16-ц
 
провадження № 61-26176св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - Державна казначейська служба України,
представник відповідача - Демошенко Валерій Сергійович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2017 року у складі судді Бєльченко Л. А. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Державної казначейської служби України про стягнення заробітку за час відсторонення від посади, відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат на правову допомогу.
 
Позовна заява мотивована тим, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2016 року було закрито кримінальну справу, порушену відносно неї за підозрою у вчинені злочину, передбаченого частиною третьою статті 365 КК України, у зв'язку з відмовою прокурора підтримувати державне обвинувачення. Закриттю справи передувало майже п'ятнадцятирічне кримінальне переслідування за злочин, якого вона не вчиняла. Кримінальна справа була порушена на підставі постанови прокурора м. Дніпропетровська від 20 листопада              2001 року за частиною другою статті 165 КК України. 
Постановою старшого слідчого прокуратури Бабушкінського району                    м. Дніпропетровська від 10 червня 2002 року до неї був застосований запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, який діяв до закриття кримінального провадження у квітні 2016 року. 
На підставі постанови старшого слідчого прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська від 19 червня 2002 року її було відсторонено від посади старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Бабушкінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська з 19 серпня 2002 року. 
Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська                  від 08 червня 2005 року її було поновлено на посаді з 25 жовтня 2005 року. 
З часу порушення кримінального провадження відносно неї тривалий час здійснювалися незаконні процесуальні дії, якими порушувалися її трудові, службові, житлові, пенсійні, майнові та інші особисті права, чим їй завдано моральної та матеріальної шкоди, яка полягає у втраті заробітку за час відсторонення від посади та витратах на правову допомогу у кримінальному провадженні. 
На підставі вказаного, ОСОБА_1, з урахування заяви про уточнення позовних вимог від 28 березня 2017 року, просила суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на відшкодування втраченого заробітку за час відсторонення її від посади старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Бабушкінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська за період з 19 серпня 2002 року по 25 жовтня 2005 року - 19 155,00 грн; 550 400,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди та витрати на правову допомогу у кримінальному провадженні у розмірі 155 376,00 грн.
 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 заробіток, втрачений внаслідок відсторонення від посади за період з 19 серпня 2002 року по          17 жовтня 2005, року у розмірі 18 469,66 грн.
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 550 400,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.
У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Судові витрати віднесено на рахунок держави.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 відповідно до вимог статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» має право на відшкодування їй втраченого заробітку за час відсторонення від посади та моральної шкоди, завданої їй за час перебування під слідством і судом. Відшкодування моральної шкоди судом проведено на підставі частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», якою передбачено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Встановивши, що час перебування позивача під слідством і судом становить 172 місяці (з 20 листопада       2001 року по 19 квітня 2016 року), а мінімальний розмір заробітної плати згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» становить 3 200,00 грн, суд вважав, що на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 550 400,00 грн.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня          2017 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України відхилено. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська  від 06 квітня 2017 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 у зв'язку з кримінальним переслідуванням у період з 19 серпня 2002 року до                  25 жовтня 2005 року була відсторонена від посади старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Бабушкінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав та умов для відшкодування їй неотриманої за вказаний період заробітної плати, стягнувши ці кошти з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, що відповідає вимогам частини п'ятої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Крім того, встановивши, що позивач більше чотирнадцяти років перебувала під слідством, протягом тривалого часу була позбавлена можливості вільно пересуватися, більше ніж на три роки була відсторонена від посади старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Бабушкінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, що призвело до моральних і душевних страждань, необхідності відновлення звичного способу життя та нормальних життєвих зв'язків, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у розмірі, заявленому позивачем.
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Державна казначейська служба України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд повинен виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. 
Суди, задовольняючи вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, вказаних роз'яснень не врахували, оскільки не встановили наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача шкоди та вини останнього в її заподіянні. 
Крім того, позивачем у порушення вимог статті 60 ЦПК України 2004 року не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження завдання їй моральних, фізичних та душевних страждань. 
Судами не враховано, що Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, неодноразово вказував, що відшкодування моральної шкоди може здійснюватися не лише у формі грошової компенсації, а й у іншій формі. Встановлення факту порушення само по собі становить достатню справедливу сатисфакцію в частині відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Нєдбала проти Польщі» від 04 липня 2000 року, «Джабарі проти Туреччини» від 11 липня 2000 року, «Єрошкіна проти України»              від 18 червня 2009 року).
 
Відзив на касаційну скаргу позивачем не подано. 
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
 
Судом установлено, що постановою прокурора м. Дніпропетровська            від 20 листопада 2001 року порушена кримінальна справа за                      фактом незаконного відчуження металевих ангарів по АДРЕСА_1 посадовими особами відділу Державної виконавчої служби Бабушкінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська та спеціалізованого державного підприємства «Укрспецюст» за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 165 КК України.
 
Постановою старшого слідчого прокуратури Бабушкінського району                     м. Дніпропетровська від 10 червня 2002 року ОСОБА_1 обрано міру запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд.
 
Постановою старшого слідчого прокуратури Бабушкінського району                     м. Дніпропетровська від 19 червня 2002 року ОСОБА_1 притягнуто в якості обвинуваченої у скоєні злочину, передбаченого частиною другою статті           364 КК України.
 
Постановою старшого слідчого прокуратури Бабушкінського району                     м. Дніпропетровська від 19 червня 2002 року ОСОБА_1 відсторонено від посади старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Бабушкінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська.
 
Наказом начальника відділу Державної виконавчої служби Бабушкінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська від 19 червня 2002 року ОСОБА_1 відсторонено від посади старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Бабушкінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська.
 
Постановою старшого помічника прокуратура Бабушкінського району                     м. Дніпропетровська від 28 березня 2005 року змінено кваліфікацію пред'явленого ОСОБА_1 обвинувачення з частини другої статті 364 КК України на частину другу статті 367 КК України.
 
Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська                від 08 червня 2005 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 за частиною другою статті 367 КК України направлено прокурору Бабушкінського району м. Дніпропетровська для проведення додаткового розслідування.
 
10 квітня 2006 року старшим слідчим прокуратури Бабушкінського району  м. Дніпропетровська складено обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_1 за частиною другою статті 367 КК України, який було передано до суду.
 
Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська                 від 16 червня 2006 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 за частиною другою статті 367 КК України направлено прокурору Бабушкінського району м. Дніпропетровська для проведення додаткового розслідування.
 
27 квітня 2007 року старшим слідчим прокуратури Бабушкінського           району м. Дніпропетровська складено новий обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_1 за частиною другою статті 367 КК України, який було передано до суду.
 
Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська                     від 17 грудня 2007 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 за частиною другою статті 367 КК України направлено прокурору Бабушкінського району м. Дніпропетровська для проведення додаткового розслідування.
 
11 вересня 2008 року старшим слідчим прокуратури Бабушкінського        району м. Дніпропетровська складено новий обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_1 за частиною другою статті 367 КК України,  який було передано до суду.
 
Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська                    від 23 грудня 2008 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 за частиною другою статті 367 КК України направлено прокурору Бабушкінського району м. Дніпропетровська для проведення додаткового розслідування.
 
Після скасування Апеляційним судом Дніпропетровської області постанови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня                   2008 року матеріали кримінальної справи направлено до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська на новий розгляд зі стадії попереднього судового засідання в іншому складі суду. 
 
Вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2012 року ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 367 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на два роки з позбавленням права обіймати посади в органах державної виконавчої влади строком на один рік. 
На підставі статті 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком в один рік.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 квітня              2012 року вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська           від 17 січня 2012 року скасовано, кримінальну справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.
 
Постановою прокурора Бабушкінського району м. Дніпропетровська             від 18 червня 2014 року змінено кваліфікацію обвинувачення ОСОБА_1 з частини другої статті 367 КК України на частину третю статті 365 КК України.
 
Постановою від 26 червня 2014 року зазначено, що прокурор Бабушкінського району м. Дніпропетровська відмовився від обвинувачення ОСОБА_1 за частиною третьою статті 365 КК України.
 
Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська                 від 26 червня 2014 року закрито провадження у справі за обвинуваченням ОСОБА_1 за частиною третьою статті 365 КК України.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня             2015 року постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2014 року скасовано, кримінальну справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.
 
Постановою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2          від 31 березня 2016 року змінено кваліфікацію обвинувачення ОСОБА_1
 
Відповідно до постанови від 15 квітня 2016 року прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 відмовився від обвинувачення ОСОБА_1 за частиною третьою статті 365 КК України.
 
Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська       від 19 квітня 2016 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 365 КК України, закрито у зв'язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, обраний відносно обвинуваченої ОСОБА_1, скасовано.
 
Вважаючи, що наявні умови та підстави для відшкодування моральної шкоди, стягнення заробітку за час відсторонення від посади, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що Державна казначейська служба України є належним відповідачем у цій справі та несе відповідальність за неправомірні дії чи бездіяльність інших установ, підприємств або державних органів.
 
Проте повністю з таким висновком судів погодитися не можна.
 
Частиною першою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
 
Згідно з статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій та моральна шкода.
 
У частинах п'ятій, шостій статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
 
Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
 
Згідно з частиною шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
 
Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом. 
 
У статтях 1173, 1174 ЦК України встановлено, що шкода завдана фізичній або юридичній особі посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також завдана органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи вини посадової або службової особи.
 
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня          1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
 
У пункті 10 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.
 
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. 
 
Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.
 
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18. 
 
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Вказане свідчить, що суд першої інстанції у порушення вимог пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України 2004 року не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, а апеляційний суд на вказані порушення закону уваги не звернув.
 
Зазначене має важливе значення для правильного вирішення спору, оскільки, залучивши до участі у справі лише Державну казначейську службу України, яка є органом, який здійснює тільки списання коштів з державного бюджету, і не залучивши орган, дії якого, за твердженням позивача, призвели до завдання їй шкоди, суди допустили неповноту з'ясування обставин у справі, не встановили всіх фактичних обставин справи, які мають значення для визначення розміру шкоди. Державна казначейська служба України таких дій відносно позивача не вчиняла, тому й надати пояснення з приводу обставин, викладених у позові, об'єктивно не могла. 
 
Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Оскільки суди не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірили доводи сторін і надані на їх підтвердження докази та не встановили склад учасників справи, то ухвалені у справі судові рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Державна казначейська служба України задовольнити частково.
 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області                  від 01 серпня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Д. Д. Луспеник   Б. І. Гулько   Є. В. Синельников   С. Ф. Хопта   Ю. В. Черняк