Постанова 
Іменем України 
 
14 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 466/1545/17
 
провадження № 61-34354св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЧервинськоїМ. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,               Курило В. П.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4, 
представник позивача - ОСОБА_5, 
відповідач 1 - публічне акціонерне товариство «Ідея Банк»,
представник відповідача 1 - ГошовськаРуслана Геннадіївна, 
відповідач 2 - приватне акціонерне товариство «Страхова Компанія ТАС», 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення Шевченківського районного суду м. Львова у складі судді Невойта П. С. від 05 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О. від 02 жовтня  2017 року, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк»), приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія ТАС» (далі -                ПрАТ «Страхова Компанія ТАС»), у якому просила визнати недійними:
-            договір страхування № Р2510677965 від 12 грудня 2014 року та додаткову угоду № 1 до нього, укладені між нею та ПрАТ «Страхова Компанія ТАС» від імені якого діяв ПАТ «Ідея Банк» на підставі договору доручення;
-            кредитний договір № Р2510677965 від 12 грудня 2014 року, укладений між нею та ПАТ «Ідея Банк».
-             
Позов мотивовано тим, що 12 грудня 2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та позивачем було укладено кредитний договір № Р2510677965, за умовами якого банк зобов'язувався надати позивальнику кредит на поточні потреби у сумі 50 000 грн, включаючи витрати на страховий платіж. Крім того, цього ж дня між ПрАТ «Страхова Компанія ТАС» від імені якого діяв ПАТ «Ідея Банк» на підставі договору доручення та ОСОБА_4 також було укладено договір страхування життя № Р2510677965 та додаткову угоду № 1 до Договору страхування життя. ОСОБА_4 вказувала на порушення банком вимог чинного законодавства під час укладення кредитного договору, оскільки фактично позивачем було отримано 17 454 грн 69 коп. замість 50 000 грн, а також на обмеження свободи договору у зв'язку з позбавленням права вибору страхувальника. Посилаючись на те, що перед укладенням правочину їй не було надано передбачену Законом України «Про захист прав споживачів» інформацію. З наведених  обставин вважає, що кредитний договір укладено шляхом введення її в оману та внаслідок помилки, вона не до кінця зрозуміла його природу, внаслідок чого уклала такий на завідомо несправедливих для себе умовах, тому змушена звернутися до суду з указаним позовом для захисту порушених прав.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 квітня                        2017 року у задоволенні позову відмовлено. 
 
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з відсутності передбачених ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання недійними кредитного договору та договору страхування, у зв'язку з чим дійшов висновку про дотримання сторонами усіх необхідних вимог при укладенні оспорюваних правочинів.  
 
Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 02 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 квітня                        2017 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. 
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що фактично отримана ОСОБА_4 сума кредиту не відповідає умовам кредитного договору, при укладенні якого було порушено вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та статтей 203, 215 ЦК України. 
 
У грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ПрАТ «Страхова Компанія ТАС», у якому зазначено про недоведеність позивачем того, що під час укладення договорів умисно укривалась інформація про умови вказаних правочинів, що підтверджується підписом ОСОБА_4 на їх зворотному боці, а тому оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Вказана справа передана до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Суд установив, що 12 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір № Р2510677965, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на поточні потреби у сумі 50 000 грн, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов'язувався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами і комісіями згідно умовами цього договору. 
 
12 грудня 2014 року між ПрАТ «Страхова Компанія ТАС» від імені якого діяв                ПАТ «Ідея Банк» на підставі договору доручення та ОСОБА_4 було укладено договір страхування життя та додаткову угоду № 1 до Договору страхування життя.
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
 
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
 
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.
 
Відповідно до пункту 20 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
 
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
 
За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
 
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
 
Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні правовідносини.
 
Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-1341цс15.
 
Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв'язку зі статтею 10 ЦПК України 2004 року наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
 
Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями               11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач в силу положення частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року зобов'язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.
 
У даній справі суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, правильно застосувавши положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18,  19 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Обґрунтована також відмова у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору страхування життя.
 
У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 перед підписанням угоди належно і у достатній формі ознайомилася з усіма умовами цієї угоди, їх повністю і однаково з кредитором розуміє, вважає справедливими, адекватними, розумними, погоджується з ними і жодних заперечень не має; угода підписана позичальником добровільно, його волевиявлення є вільним, не під впливом помилки, тиску чи тяжких обставин, відповідає його внутрішній волі, намірам безумовного і реального виконання взятих на себе зобов'язань.
 
Під час укладення оспорюваних договорів сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. Так, з кредитних договорів вбачається, що в них зазначені: сума кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості, тощо. Позивач погодилась на отримання кредиту та була ознайомлена з умовами, що запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підписи позивача на договорах свідчать про її згоду на укладення договорів саме на тих умовах, які в них зазначені.
 
Доводи касаційної скарги про наявність умислу в діях відповідача і як наслідок введення позивача в оману щодо умов спірних договорів є  необґрунтованими, оскільки позивачем такий умисел не доведено.
 
Отже, матеріали справи та встановлені судами попередніх інстанцій обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.
 
Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 02 жовтня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | В. М. Коротун
| В. П. Курило