Постанова
Іменем України
 
21 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 638/9931/15-ц
провадження № 61-29098св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2017 року у складі судді Хайкіна В. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 11 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Колтунової А. І., Пилипчук Н. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на дитину.
 
Позов мотивовано тим, що вона з відповідачем у справі проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1997 року по 2014 рік. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася донька - ОСОБА_6 Дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, відповідач допомоги на її утримання не надає. 
 
З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просила стягнути з ОСОБА_5 на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 5 000 грн за минулий час з 11 жовтня 2014 року та стягувати надалі щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на ОСОБА_6 у розмірі 2 000 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня пред'явлення позову до суду, тобто з 12 червня 2015 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В задоволенні іншої частини позову  відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що домовленості щодо виконання відповідачем свого батьківського обов'язку з утримання дитини між сторонами не досягнуто, тому на підставі статей 180, 181, 182, 184 СК України, врахувавши стан здоров'я та матеріальне становище відповідача, суд стягнув з нього аліменти на дитину в розмірі 2 000 грн щомісячно, починаючи з 12 червня 2015 року та до досягнення дитиною повноліття.
 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2017 року залишено без змін. 
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції на підставі статей 180-184 СК України дійшов правильного висновку про те, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 2 000 грн щомісячно. Висновки суду першої інстанції узгоджуються з фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини.
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила змінити ухвалені судові рішення.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалені судові рішення у справі постановлені  без з'ясування всіх обставин, які мають значення для справи, та з порушенням оцінки доказів. Дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні, між позивачем та відповідачем не досягнуто домовленості з приводу допомоги на утримання дитини. Судами попередніх інстанцій не застосовна частина друга статті 191 СК України, згідно з якою аліменти можуть бути нараховані за минулий час.
 
У грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу від ОСОБА_5, в яких він просив залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони прийняті при всебічному та повному з'ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1997 року по 2014 рік.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_6, батьками якої є ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 3 Харківського обласного управління юстиції 25 листопада 2005 року (т. 1 а. с. 4).
 
Відповідно до довідки від 09 червня 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 6).
 
Згідно з довідкою Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління  Державної фіскальної служби у Харківській області від 30 травня 2017 року за вихідним № 1399/9/20-30-08-01-22, наданої в порядку статті 137 ЦПК України, фізична особа-підприємець ОСОБА_5 за період з 11 жовтня 2014 року по 31 грудня 2016 року податкову звітність до об'єднаної державної податкової інспекції не надавав. У декларації платника єдиного податку ОСОБА_8 за 2016 рік зазначено, що дохід від здійснення підприємницької діяльності склав 120 000 грн (т. 2 а. с. 24, 25).
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що із відповіді від 22 лютого 2017 року вихідний № 617 «Авторської школи Бойко» на адвокатський запит вбачається, що ОСОБА_5 повністю оплачує навчання дитини, а саме: у період за 2014-2015 роки вартість навчання склала - 35 380 грн; за 2015-2016 роки - 33 500 грн; 2016-2017 роки - 40 600 грн. Окрім того, з початку поточного навчального року були оплачені: святковий стіл до дня народження дитини - 820 грн; подарунок до дня народження дитини від школи - 700 грн; поїздка у Мюнхен (Німеччина) - 15 000 грн; оформлення закордонного паспорту дитини - 1000 грн; екзамен з англійської мови - 1 600 грн. (т. 2 а. с. 48).
 
Відповідно до довідки Харківської школи студії ОСОБА_9 «ІНФОРМАЦІЯ_3», ОСОБА_5 оплатив заняття у школі ОСОБА_6 в період з 01 жовтня 2014 року по 31 січня 2017 року. Оплата вносилась щомісячно, без затримок. ОСОБА_5 також оплачував всі додаткові витрати (пошив костюмів для виступів дитини): сума оплати за 2014 рік - 900 грн, за 2015 рік - 2000 грн, за 2016 рік - 2 300 грн (т. 2 а. с. 49).
 
Також судами встановлено, що ОСОБА_5 купляв у 2015 році для ОСОБА_6 дитячі речі та взуття (т. 1 а. с. 32, 35, 37, 102).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
 
Згідно зі статтею 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Згідно із частиною першою статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
 
Відповідно до частини третьої статті 183 СК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
 
Частиною другою статті 182 СК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.
 
Статтею 182 СК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
 
Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача аліментів може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід або частину доходу одержує в натурі.
 
Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років - з 01 січня 2017 року - 1 689 грн, з 01 травня - 1 777 грн, з 01 грудня - 1 860 грн.
 
Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно застосували положення статей 180-184, СК Україні у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та дійшли обґрунтованого висновку про те, що батько згідно з вимогами закону зобов'язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття і визначили розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
 
Статтею 58 ЦПК України 2004 року передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
 
Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач ОСОБА_4 на підтвердження своєї вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини за минулий час, всупереч вимог частини першої статті 191 СК України, не надала суду належних та допустимих доказів вжиття певних заходів щодо одержання аліментів з батька дитини.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що судами попередніх інстанцій не застосовано частину другу статті 191 СК України, згідно з якою аліменти можуть бути нараховані за минулий час, є необґрунтованими. 
 
Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
За наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними у статті 416 цього Кодексу (частина перша статті 415 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4  залишити без задоволення.
 
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 11 вересня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                        Ю. В. Черняк

                                                                                                    Б. І. Гулько

                                                                                                    Д. Д. Луспеник