Постанова 
Іменем України 
 
06 лютого 2019 року
м. Київ
 
справа № 265/6416/15-ц
провадження № 61-3624св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
представники позивача:Сокуренко Наталія Вікторівна, Сафір Федір Олегович, Осовалюк МаринаОлександрівна, Малервейн Марина Семенівна,
відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8, 
представник ОСОБА_7 - ОСОБА_9,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Орджонікізевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 травня 2016 року в складі судді Щербіна А. В. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня      2016 року в складі колегії суддів: Кочегарової Л. М., Зайцевої С. А., Ігнатоля Т. Г.,
 
В С Т А Н О В И В:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості.
 
Позовна заява мотивована тим, що 28 вересня 2006 року між 
ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір 
№ MRIPGK04000032 відповідно до умов якого, остання отримала кредит у розмірі 34 079,23 доларів США з строком повернення до 27 вересня 2021 року.
На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 28 вересня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_8 було укладено договір поруки, а також було укладено договір поруки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_11 Відповідно до вказаних договорів поруки, ОСОБА_8 та ОСОБА_11 виступили солідарними боржниками з ОСОБА_7 за кредитним договором та зобов'язались виконати зобов'язання.
ОСОБА_7 припинила виконувати свої зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого, станом на 05 червня 2015 року у неї перед ПАТ КБ «ПриватБанк» виникла заборгованість в сумі 97 511,24 доларів США, яка складалася із: 
28 666,87 доларів США - заборгованість за кредитом; 27 028,34 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 4 622,11 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом; 37 193,92 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.
 
З урахуванням викладеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_11 на свою користь заборгованість у розмірі 97 511,24 доларів США.
 
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Орджонікізевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 лютого 2016 року провадження в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_11 було закрито у зв'язку зі смертю останнього.
 
Рішенням Орджонікізевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року, в задоволенні позову 
ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вимогами до ОСОБА_7, оскільки подав позов за межами трирічного строку з дня пред'явлення вимоги про дострокове виконання боржником зобов'язання за кредитним договором, а вимоги до поручителя ОСОБА_8 про погашення заборгованості подані за межами шестимісячного строку з дня настання строку виконання основного зобов'язання, зміненого позивачем.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У вересні 2016 рокуПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно посилалися на те, що згідно з матеріалів іншої цивільної справи ПАТ КБ «ПриватБанк» направив ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вимогу від 24 листопада 2011 року про дострокове повернення кредиту. Крім того, позивачем не було пропущено строк звернення до суду з вимогами до поручителя.
 
Відзив відповідачів на касаційну скаргу не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що 28 вересня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № MRIPGK04000032.
 
Відповідно до договору, відповідач ОСОБА_7 отримала на строк з 
28 вересня 2006 року по 27 вересня 2021 року включно, кредит у розмірі 
30 000 доларів США на придбання житлової нерухомості - квартири АДРЕСА_1, а також кредит у розмірі 
4 079,23 доларів США на оплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту.
З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 
28 вересня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»та ОСОБА_8 було укладеного договір поруки № MRIPGK04000032/1. 
 
Оскільки ОСОБА_7 належним чином не виконувала умови договору по поверненню кредитних коштів, станом на 05 червня 2015 року, виникла заборгованість в сумі 97 511,24 доларів США, що в еквіваленті                                           2 048 711,15 грн, яка складається із заборгованості за кредитом 28 666,87 доларів США, заборгованості по процентам 27 028,34 доларів США, комісії 
4 622,11 доларів США, пені - 37 193,92 доларів США.
 
Судами встановлено, що умови кредитного договору від 28 вересня 2006 року ОСОБА_7 почала порушувати з 2008 року, що знайшло своє відображення у розрахунку заборгованості, долученого до позовної заяви.
 
Згідно з пунктом 2.3.3 договору, при порушенні позичальником зобов'язань, передбачених умовами договору, банк, на власний розсуд, має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов'язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому згідно з статтями 212, 611, 651 ЦК України щодо зобов'язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, виконати інші зобов'язання за договором протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу від банку.
 
За умовами пунктів 5, 6 договору поруки у випадку невиконання боржником якого-небудь зобов'язання, передбаченого пунктом 1 договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань. Поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора, на протязі п'яти календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в пункті 5 цього договору.
 
24 листопада 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» підготував, а 28 листопада 
2011 року направив відповідачам лист, у якому зазначив про наявність заборгованості у розмірі 25 288,69 доларів США, попередив про необхідність виконання умов кредитного договору та запропонував повернути банку суму кредиту в повному обсязі, а також проценти, комісію та штрафні санкції, нараховані на день повернення кредиту, в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги.
 
Встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» одночасно з направленням                         ОСОБА_7 листа-вимоги від 24 листопада 2011 року № 30.1.0.0/2 951MRLFZ0D050 про дострокове повернення кредиту, направило одночасно копію цієї вимоги відповідачу ОСОБА_8 (штрих-код відправлення: 4902706920682).
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Умовами спірного кредитного договору встановлено щомісячну сплату (з 06 по 10 число кожного місяця) процентів за кредитом у розмірі 1 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором, який наданий до 27 вересня 2021 року.
Судами встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, направивши 24 листопада 2011 року відповідачам лист-вимогу про дострокове повернення кредиту.
Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду, що такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи викладене, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.
Саме такі висновки містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).
Крім того, виконання зобов'язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).
Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Тобто порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов'язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов'язання.
Частиною другою статті 548 ЦК України встановлено, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Тобто, за виключенням гарантії (стаття 562 ЦК України), лише дійсні вимоги можуть бути забезпечені.
Згідно з пунктом 2, 4 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником обов'язків за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.
У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц                                     (№ 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства як додаткового (акцесорного) зобов'язання до основного договору та пряму залежність від його умов, відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого                      2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа                                     № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання  обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки  з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України,                          № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області 
від 24 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області 
від 06 вересня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    М. Є. Червинська 
Судді:                                                                              Н. О. Антоненко 
В. М.Коротун
В. І.Крат
В. П.Курило