ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року 
м. Київ

Справа №  907/459/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Пількова К. М., Чумака Ю. Я.,
секретар судового засідання - Підгірська Г. О.,
за участю представників:
прокуратури - Біньковської А. В., 
позивача - не з?явилися, 
відповідача - не з?явилися, 
третіх осіб - не з?явилися, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника прокурора Львівської області

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 (судді: Зварич О. В., Хабіб М. І., Юрченко Я. О.) та рішення Господарського суду  Закарпатської області від 05.09.2017 (суддя Бобрик Г. Й.) у справі

за позовом Прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України

до Берегівської районної державної адміністрації та Фермерського господарства "Русетт"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства "Берегівське лісове господарство" та Косоньської сільської ради Берегівського району Закарпатської області,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_5 та ОСОБА_6,

про визнання недійсним розпорядження та витребування земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1.1. У травні 2017 року Заступник прокурора Закарпатської області звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Берегівської районної державної адміністрації (далі - Берегівська РДА) та Фермерського господарства "Русетт" (далі - ФГ "Русетт") про визнання недійсним і скасування розпорядження голови Берегівської РДА від 19.10.2012 № 422 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5." (далі - розпорядження від 19.10.2012) і витребування земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,06 га, вартістю 65 250,00 грн, розташованої за межами населеного пункту - с. Косонь Берегівського району, із чужого незаконного володіння ФГ "Русетт" на користь держави в особі Кабінету Міністрів України. Водночас прокурор просив визнати поважними причини пропуску позовної давності. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що прокуратурою проведено перевірку законності розпорядження органами державної виконавчої влади землями державної власності, за результатами якої встановлено, що Берегівська РДА незаконно розпорядилася землею лісового фонду, прийнявши спірне розпорядження про передачу земельної ділянки у приватну власність громадянці ОСОБА_5, яка після оформлення права власності на земельну ділянку продала її ОСОБА_6, котра, у свою чергу, відчужила спірну земельну ділянку на користь ФГ "Русетт". Прокурор зазначив, що спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення та на момент прийняття розпорядження від 19.10.2012 перебувала у постійному користуванні Державного підприємства "Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств" (далі - ДП "Закарпатське ОУЛАГ"); оспорюване розпорядження про передачу у приватну власність громадянці спірної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства  суперечить вимогам земельного та лісового законодавства; прийнято Берегівською РДА із перевищенням повноважень, без дотримання порядку припинення права постійного користування земельною ділянкою та зміни її цільового призначення. Внаслідок прийняття Берегівською РДА спірного розпорядження було порушено інтереси держави, оскільки земельна ділянка лісового фонду вибула з володіння держави з порушенням вимог законодавства, поза волею власника (уповноваженого державного органу), тому земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер НОМЕР_1, вартістю 65 250,00 грн, розташовану за межами населеного пункту - с. Косонь Берегівського району, слід витребувати із незаконного володіння ФГ "Русетт" і повернути державі. 
1.2. У відзивах на позов ФГ "Русетт" заперечило проти позову, просило відмовити у його задоволенні та застосувати позовну давність. Відповідач наголосив на недоведеності прокурором і позивачем факту приналежності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду та акцентував, що у справі немає доказів щодо відведення і закріплення спірної земельної ділянки за лісовпорядними організаціями, зокрема і за ДП "Закарпатське ОУЛАГ". Крім того, відповідач зазначив про неможливість втручання у право на "мирне володіння майном".
1.3. Кабінет Міністрів України у поясненнях у справі підтримав позов прокурора, просив визнати поважними причини пропуску прокурором позовної давності. Кабінет Міністрів України послався на незаконність спірного розпорядження, приналежність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду та зауважив, що про порушення інтересів держави дізнався лише у 2017 році із листа прокуратури Закарпатської області від 12.05.2017 № 05/1-1137-17.
2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 05.09.2017 у позові відмовлено.
Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що оспорюване розпорядження є актом ненормативного характеру, який вичерпав свою дію шляхом виконання, тому таке розпорядження не може бути предметом позову, та зазначив про недоведеність приналежності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду. Суд залишив без задоволення заяву відповідача про застосування позовної давності у зв'язку із необґрунтованістю і недоведеністю позовних вимог. 
2.2. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 рішення Господарського суду Закарпатської області від 05.09.2017 залишено без змін.
Апеляційний господарський суд погодився із висновком місцевого господарського суду про недоведеність матеріалами справи факту приналежності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї
3.1. Заступник прокурора Львівської області, не погоджуючись з ухваленими у справі судовими рішеннями, подав касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 і рішення Господарського суду Закарпатської області від 05.09.2017, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Підставами для скасування судових рішень прокурор зазначає неправильне застосування і порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема статей 56, 57, 84 Земельного кодексу України, статей 8, 17 Лісового кодексу України, статті 7 Господарського процесуального кодексу України, наголошує на тому, що обраний спосіб захисту порушеного права шляхом скасування оспорюваного розпорядження органу державної виконавчої влади і витребування спірної земельної ділянки призводить у цьому випадку до відновлення порушеного права держави. Прокурор акцентує, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду та на час прийняття оспорюваного розпорядження перебувала у постійному користуванні ДП "Закарпатське ОУЛАГ"; це розпорядження суперечить вимогам земельного та лісового законодавства; прийнято Берегівською РДА із перевищенням повноважень, без дотримання порядку припинення права постійного користування земельною ділянкою та зміни її цільового призначення. Прокурор також зазначає, що у матеріалах справи є планово-картографічні матеріали лісовпорядування (копії планшетів, карт-схем, плану лісонасаджень, плану обходу), таксаційний опис тощо, які підтверджують, що спірна земельна ділянка розташована у кварталі 7 виділу 3 Філії "Береговодержспецлісгосп" та належить до категорії земель лісогосподарського призначення. Окрім цього, прокурор звертає увагу, що рішеннями Берегівського районного суду у справах № 297/606/17, № 297/609/17, № 297/608/17, які набрали законної сили, повернуто у державну власність земельні ділянки, розташовані у тому ж лісовому масиві, що і спірна земельна ділянка.
3.2. Від відповідачів відзивів на касаційну скаргу не надійшло.
4. Розгляд касаційної скарги та встановлені судами обставини справи
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника прокуратури, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
4.2. Місцевий господарський суд, ухвалюючи судове рішення, відмовив у позові, виходячи із того, що оспорюване розпорядження є актом ненормативного характеру, який вичерпав свою дію шляхом виконання, тому скасування цього розпорядження у судовому порядку не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки. Водночас суд зазначив про недоведеність приналежності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду.
4.3. Здійснюючи апеляційний розгляд справи, апеляційний господарський суд погодився із висновком місцевого господарського суду про недоведеність і необґрунтованість позовних вимог.
Однак наведені висновки господарських судів попередніх інстанцій слід визнати передчасними через нез'ясування господарськими судами попередніх інстанцій усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення цього спору, із наданням оцінки усім зібраним у справі доказам і доводам учасників справи.
4.4. Як установлено господарськими судами попередніх інстанцій і підтверджено матеріалами справи, розпорядженням голови Берегівської РДА від 19.10.2012 № 422 відповідно до статей 6, 39 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", статей 17, 33, 118, 121, пункту 12 розділу Х "Перехідних положень" Земельного кодексу України, статті 5 Закону України "Про особисте селянське господарство", наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 11.10.2011 № 536, за результатами розгляду заяви ОСОБА_5 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,06 га, розташованої на території Косоньської сільської ради, за межами населеного пункту, для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_5; надано ОСОБА_5 зазначену земельну ділянку у власність для ведення особистого селянського господарства.
Суди також установили, що згідно з інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.01.2017 № 78342925 ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 22.03.2013 № 1955 продала зазначену земельну ділянку ОСОБА_6, яка у подальшому відчужила її на користь ФГ "Русетт" на підставі договору купівлі-продажу від 10.11.2016 № 3026.
4.5. Як убачається із матеріалів справи та встановлено судами, предметом позову у цій справі є вимога Заступника прокурора Закарпатської області, заявлена в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Берегівської РДА та ФГ "Русетт", про визнання недійсним і скасування розпорядження Берегівської РДА від 19.10.2012 № 422, згідно з яким у власність ОСОБА_5 було надано земельну ділянку площею 0,06 га, розташовану на території Косоньської сільської ради за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства, та витребування на користь держави в особі Кабінету Міністрів України зазначеної земельної ділянки із чужого незаконного володіння ФГ "Русетт".
5. Позиція Верховного Суду 
5.1. Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній до 15.12.2017 (на час звернення із позовом та ухвалення рішення у цій справі судом першої інстанції), господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави; прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (у чинній редакції) передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.  До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частини 2, 3 статті 4 зазначеного Кодексу).
За змістом статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Саме суд здійснює захист осіб, права та охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості звернутися з відповідною заявою до компетентного суду.
Частиною 2 статті 19 Конституції України унормовано, що органи державної влади та  органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.
За змістом частин 1, 4 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з інших дій, які за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.
Згідно з частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття спірного розпорядження) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Відповідно до статті 122 Земельного кодексу України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Аналізуючи наведені норми у їх сукупності, можна дійти висновку, що прийняття органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування ненормативного акта породжує виникнення правовідносин, пов'язаних із реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних правовідносин. Тобто рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування є підставою для виникнення, зміни або припинення прав та обов'язків фізичних та юридичних осіб.
У Рішенні від 16.04.2009 № 7-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.
Водночас із зазначеного Рішення Конституційного Суду України вбачається, що такі рішення органу місцевого самоврядування можуть бути оскаржені в інший спосіб.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини 2 статті 55, статті 124 Конституції України.
У такому разі вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, якщо фактично підставою пред'явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.
За змістом статті 43 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" акти місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України та постановам Верховної Ради України, прийнятим відповідно до      Конституції та законів України, актам Кабінету Міністрів України або інтересам територіальних громад чи окремих громадян, можуть бути оскаржені до органу виконавчої влади вищого рівня або до суду. 
Статтею 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Отже, рішення органу виконавчої влади та органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства.
Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. На таку особу, позивача,   з урахуванням принципу свободи розпорядження власними процесуальними правами не можна покладати обов'язок об'єднання вимог про визнання протиправним і скасування рішення органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади та вимог про скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку, укладених (виданих) на підставі такого рішення. 
Зазначене узгоджується із правовою позицією, наведеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17, від 19.06.2018 у справі № 916/1979/13.
5.2. Однак місцевий господарський суд, відмовляючи у позові, викладеного не врахував, оцінки спірним правовідносинам у контексті наведених норм не надав і дійшов помилкового висновку про неможливість задоволення позову, предметом якого є саме рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин. 
5.3. Водночас оскільки прокурор звернувся до господарського суду з позовом, зокрема про визнання недійсним і скасування розпорядження Берегівської РДА від 19.10.2012, згідно з яким у приватну власність ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства було надано спірну земельну ділянку, місцевому господарському суду належало з'ясувати характер спірних правовідносин; дослідити дійсні права учасників справи стосовно предмета спору; перевірити, чи впливає вирішення спору у зазначеній частині, зокрема, на права та обов'язки цієї фізичної особи та дослідити відповідні правові наслідки. Наведене було залишено поза увагою і суду апеляційної інстанції; таких обставин не встановлював і не перевіряв апеляційний господарський суд. 
5.4. Поза тим колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 7 Лісового кодексу України ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб'єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.
Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, як зазначено у частині 2 статті 3 Земельного кодексу України, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.
За змістом статті 8 Лісового кодексу України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.
Статтею 13 Земельного кодексу України передбачено, що саме до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Відповідно до статті 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт "ґ" частини 4 статті 84 Земельного кодексу України).
Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни та юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення (стаття 56 Земельного кодексу України).
Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 Земельного кодексу України, частина 1 статті 17 Лісового кодексу України).
Згідно зі статтею 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", статтею 31 Лісового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належать, у тому числі, передача у власність, надання в постійне користування для ведення лісового господарства земельних лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території. 
Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 Лісового кодексу України у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).
Стаття 57 Лісового кодексу України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних із веденням лісового господарства.
Відповідно до частини 9 статті 149 Земельного кодексу України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб'єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв'язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", крім випадків, визначених частинами 5 - 8 цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. 
Отже, ліси та землі лісового фонду України є об'єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
Згідно зі статтею 48 Лісового кодексу України у матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об'єкта лісовпорядкування. 
Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. 
У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об'єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. 
Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища.            Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов'язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. 
Відповідно до пункту 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. 
Отже, виходячи із системного аналізу наведених норм законодавства, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки у користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" Лісового кодексу України.
Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-224цс14, від 24.12.2014 у справі № 6-212цс14.
5.5. Ухвалюючи судові рішення у справі, попередні судові інстанції виходили також із недоведеності того, що спірна земельна ділянка перебуває у державній власності та належить до земель лісового фонду. Однак визначаючи правовий статус спірної земельної ділянки, суди не взяли до уваги усі наявні у справі матеріали, які мають значення для правильного визначення правового режиму спірної земельної ділянки, у тому числі, планово-картографічні матеріали (копії карт-схем, плану лісонасаджень обходу), акт інвентаризації земель лісового фонду сільгосппідприємств на території Косоньської сільської (селищної) ради Берегівського району Закарпатської області, затвердженого головою Берегівської районної ради у 2001 році, таксаційний опис Філії "Береговодержспецлісгосп" ГДСЛАП "Закарпатагроліс", розроблений і затверджений у 2005 році, лист Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів від 05.09.2016 № 01/08-1432, листи Державного  підприємства "Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" від 02.12.2016 № 1029, від 16.02.2017 № 100 (з додатком 1) тощо.
Як убачається із матеріалів справи, прокурор і позивач упродовж усього розгляду спору наголошували, серед іншого, що межі спірної земельної ділянки накладаються на землі лісового фонду Філії "Береговодержспецлісгосп", а саме у виділі 3 кварталу 7 лісового господарства (контур 818) за межами населеного пункту Косоньської сільської ради, ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, що підтверджується матеріалами справи; Берегівська РДА перевищила свої повноваження та порушила вимоги законодавства, передавши у приватну власність спірну земельну ділянку лісового фонду фізичній особі. Однак наведені доводи і докази, на які посилалися учасники справи, на підтвердження своїх вимог, у повному обсязі судами оцінено не було.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. За змістом статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. 
Відповідно до статті 236 зазначеного Кодексу судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Однак оскаржені судові рішення у справі цим вимогам не відповідають. 
6.2. Згідно з частинами 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
За змістом частини 3 статті 310 зазначеного Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.

6.3. Ураховуючи допущені судами порушення норм матеріального і процесуального права та беручи до уваги, що  суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду, а касаційну скаргу слід задовольнити частково. 
7. Розподіл судових витрат
7.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
Керуючись статтями 300, 301, пунктом 2 частини 1 статті 308, статтями 310, 314, 315,  316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Заступника прокурора Львівської області задовольнити частково.
Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 і рішення Господарського суду Закарпатської області від 05.09.2017 у справі № 907/459/17 скасувати, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду Закарпатської області. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                 Т. Б. Дроботова
Судді                                                                                                               К. М. Пільков
                                                                                                     Ю. Я. Чумак